ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 березня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 340/4609/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач), суддів:  Щербака А.А., Баранник Н.П.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року (суддя 1-ї інстанції Кармазина Т.М.) в адміністративній справі №340/4609/22 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
04.10.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області, в якій просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області, яка виразилася у не виданні наказів, не нарахуванні та не виплаті позивачу щомісячної додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;
- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Кіровоградській області видати накази, нарахувати та виплатити за кожен місяць служби позивача щомісячну додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», починаючи з 24.02.2022 до дня припинення та/або скасування воєнного стану в Україні.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він проходить службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Кіровоградській області. У зв`язку з військової агресією російської федерації проти України відповідно до вимог Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про затвердження Указу Президента України від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, на території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022, який в подальшому неодноразово продовжувався. Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнято постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», якою передбачено на період дії воєнного стану виплату співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. щомісячно. Вказує, що передбачена Постановою №168 додаткова винагорода йому не виплачувалася, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача та стало підставою для звернення до суду із даним позовом.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, установленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року у розмірі до 30 000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць.
Зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду установлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року у розмірі до 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподіл судових витрат у справі не здійснювався.
Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що не нарахування і не виплата у 2022 році додаткової винагороди зумовлена не недбалістю, бездіяльністю чи неналежним виконанням обов`язків відповідача, а власне відсутністю фінансування. Тож у контексті обставин даної справи не можна дійти висновку, що ТУ ССО у Кіровоградській області не нараховувало та не виплачувало додаткову винагороду без поважних причин. З огляду на викладене, вважає вимогу про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування і не виплати додаткової винагороди за 2022 рік відповідно до Постанови № 168 задоволеною безпідставно, оскільки нарахування і виплата додаткової винагороди є неможливим в межах наявного фінансування та наданих повноважень. Також звертає увагу, що оскаржуваним рішенням визнано бездіяльність ТУ ССО та зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року у розмірі до 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць. Однак, згідно витягу з наказу ТУ ССО у Кіровоградській області від 08.12.2022 № 608 о/с «По особовому складу» позивач був звільнений зі служби в Службі судової охорони за власним бажанням з 12 грудня 2022 року. Таким чином, вважає, що судом першої інстанції невірно зазначено кінцевий період по який визнано бездіяльність ТУ ССО у Кіровоградській області та зобов`язано нарахувати і виплатити додаткову винагороду. Період зазначено на 39 днів більше.
Позивач правом на подання відзиву не скористався.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з 28.07.2020 проходить службу на посаді контролера ІІ категорії 2 відділення 1 взводу охорони 1 підрозділу охорони Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області, про що свідчить довідка від 24.06.2022 №26 (а.с. 6).
08.12.2022 т.в.о. начальника ВРП ТУ ССО у Кіровоградській області прийнято наказ №608 о/с (по особовому складу), згідно із яким сержанта Служби судової охорони ОСОБА_1 , контролера ІІ категорії 2 відділення 1 взводу охорони 1 підрозділу охорони Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області з 12 грудня 2022 року звільнено зі служби за підпунктом 7 пункту 2 Розділу XІІ Положення (за власним бажанням) (а.с. 92-93).
Позивач, не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не виплати додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», звернувся до суду з даним позовом. 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що з 24.02.2022 Кабінет Міністрів України встановив співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану в Україні додаткову винагороду, яка підлягає виплаті в порядку та на умовах, визначених Державною судовою адміністрацією України. Встановлена пунктом 1 Постанови КМУ №168 додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони і носить тимчасовий характер. З 21.01.2023 співробітники Служби судової охорони втратили право на отримання додаткової винагороди у розмірі 30000 грн., передбаченої пунктом 1 Постанови КМУ №168. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ТУ ССО у Кіровоградській області, у штаті якого позивач проходить службу, допустило у спірних правовідносинах протиправну бездіяльність, оскільки не нараховувало та не виплачувало позивачу додаткову винагороду у розмірі 30000 грн., передбачену пунктом 1 Постанови КМУ №168, за період служби з 24.02.2022 по 20.01.2023. При цьому, відповідач не довів наявність обставин для невиплати грошового забезпечення, передбачених пунктом 11 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженого наказом ДСА України №384 від 26.08.2020.
Переглядаючи судове рішення, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить наступного висновку.
Верховний Суд у справі № 260/3564/22 (постанова від 06 квітня 2023 року) вирішував справу, правовідносини якої є подібними зі справою, що розглядається.
У вказаній справі Верховний Суд зробив висновок, що статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Цьому визначенню відповідає й поняття грошового забезпечення, що відповідно до закону виплачується за рахунок держави військовослужбовцям, поліцейським, особам рядового і начальницького складу за проходження державної служби особливого характеру.
Згідно зі статтею 165 Закону №1402-VIII грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з основних і додаткових його видів та виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
До додаткових видів грошового забезпечення Порядок №384 відносить, зокрема, винагороди.
Виходячи з цього, встановлена постановою Кабінету Міністрів України №168 додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони, яку держава взяла на себе обов`язок виплачувати їм на період дії воєнного стану в Україні.
У первинній редакції постанови Кабінету Міністрів України №168 розмір додаткової винагороди для співробітників Служби судової охорони, крім тих із них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, був визначений у фіксованому розмірі – 30000 гривень щомісячно.
Водночас, з урахуванням змін до постанови №168, внесених Кабінетом Міністрів України постановою від 07.07.2022 №793, розмір цієї додаткової винагороди визначений у граничному розмірі «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць».
Проте в обох зазначених постановах Кабінету Міністрів України (№168 і №793) передбачено, що вони набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24 лютого 2022 року.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.
Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).
У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).
Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).
Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).
Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.
Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.
Зміст внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 змін до постанови №168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість «30000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.
Правило щодо пропорційності розміру грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони до виконаної норми праці закріплено й у пункті 14 Порядку №384, згідно з яким при виплаті співробітникам грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення сум щомісячних основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що вказані зміни у правовому регулюванні спірних правовідносин не змінили обсягу права позивача на отримання додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. на місяць, передбаченому постановою №168 у первинній редакції, тому відхиляє доводи позивача щодо недопустимості застосування постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 для вирішення цього спору.
Відтак, виходячи з приписів частини третьої статті 7 КАС України, Суд не застосовує при визначенні розміру належної позивачу додаткової винагороди пункт 7 Порядку №396, оскільки за імперативною нормою частини другої статті 165 Закону №1402-VIII розмір грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони встановлюється Кабінетом Міністрів України, тоді як згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 №289 «Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони» ДСА України уповноважена затверджувати виключно порядок його виплати.
Так само пунктом 21 постанови Кабінету Міністрів України №168 (у редакції постанови від 07.07.2022 №793), на виконання якого прийнятий Порядок №396, уповноважено керівників відповідних міністерств та державних органів, до яких, зокрема, належить ДСА України, визначити порядок і умови виплати додаткової винагороди, передбаченої цією постановою.
У зв`язку з цим визначення в пункті 7 Порядку №396 розмірів додаткової винагороди співробітникам Служби судової охорони за певними критеріями виходить за межі наданих ДСА України повноважень.
Крім того, Верховний Суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин Порядку №396 й у частині визначених ним порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди, оскільки спірні правовідносини виникли до прийняття і набрання чинності цим Порядком. Водночас у спірний період однорідні правовідносини щодо порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони були врегульовані Порядком №384, що й підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
При цьому відмова відповідача у виплаті позивачу додаткової винагороди як однієї зі складових його грошового забезпечення з підстави відсутності відповідних бюджетних асигнувань, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року право особи мирно володіти своїм майном, оскільки доки відповідні правові норми, що передбачають певні виплати, є чинними, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах (справа «Кечко проти України», заява №63134/00, рішення від 08 листопада 2005 року).
Так, згідно з п. 21 частини першої статті 2 КАС України типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги.
Відповідно до частини десятої статті 290 КАС України у рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду зразкової справи, Верховний Суд додатково зазначає:1) ознаки типових справ; 2) обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм;3) обставини, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.
У рішенні Верховного Суду визначені наступні ознаки типових справ:
а) позивачем є співробітник Служби судової охорони;
б) відповідачем є центральний орган управління (Центральний апарат) або територіальний підрозділ (територіальне управління) Служби судової охорони;
в) предметом спору є додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168;
г) спір виник внаслідок невиплати співробітнику Служби судової охорони додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168;
г) предметом позову є позовні вимоги (по-різному сформульовані, але однакові по суті) про визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача щодо ненарахування і невиплати додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168, та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити таку винагороду, починаючи з 24 лютого 2022 року (стягнення з відповідача суми додаткової винагороди за певний період).
Справа, що розглядається, підпадає під ознаки типової адміністративної справи, яка розглянута Верховним Судом як зразкова в порядку статті 290 КАС України з прийняттям рішення від 06 квітня 2023 р. по справі № 260/3564/22, яке набрало законної сили 21 вересня 2023р., а тому судом враховуються правові висновки Верховного Суду, що викладені у такому рішенні.
Таким чином, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що:
- з 24 лютого 2022 року КМУ встановив співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану в Україні додаткову винагороду, яка підлягає їм виплаті в порядку та на умовах, визначених ДСА України;
- установлена постановою КМУ № 168 додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони, яку держава взяла на себе обов`язок виплачувати їм на період дії воєнного стану в Україні;
- зміст внесених постановою КМУ від 07 липня 2022 року № 793 змін до постанови КМУ № 168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця;
- указані зміни у правовому регулюванні спірних правовідносин не змінили обсягу права позивача на отримання додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн. на місяць, передбаченому постановою КМУ № 168 у первинній редакції, тому суд відхиляє доводи позивача щодо недопустимості застосування постанови КМУ від 07 липня 2022 року № 793 для вирішення цього спору;
- суд не застосовує при визначенні розміру належної позивачу додаткової винагороди пункт 7 Порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, затвердженого наказом ДСА України від 31 жовтня 2022 року № 396 (далі - Порядок № 396), на застосуванні якого наполягає Територіальне управління, оскільки за імперативною нормою частини другої статті 165 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) розмір грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони встановлюється КМУ, тоді як згідно з пунктом 2 постанови КМУ від 03 квітня 2019 року № 289 «Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони» (далі - постанова КМУ № 289) ДСА України уповноважена затверджувати виключно порядок його виплати;
- Верховний Суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин Порядку №396 й у частині визначених ним порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди, оскільки спірні правовідносини виникли до прийняття і набрання чинності цим Порядком. Водночас у спірний період однорідні правовідносини щодо порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони були врегульовані Порядком виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженим наказом ДСА України від 26 серпня 2020 року № 384 (далі - Порядок № 384), що й підлягає застосуванню до спірних правовідносин;
- відмова Територіального управління у виплаті позивачу додаткової винагороди як однієї зі складових його грошового забезпечення з підстави відсутності відповідних бюджетних асигнувань, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) право особи мирно володіти своїм майном, оскільки доки відповідні правові норми, що передбачають певні виплати, є чинними, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах;
- Територіальне управління є належним відповідачем, оскільки саме цей суб`єкт владних повноважень допустив протиправну бездіяльність у спірних правовідносинах щодо виплати позивачу додаткової винагороди.
Враховуючи вищезазначене, є вірними висновки суду першої інстанції, що позивач має право на виплату додаткової винагороди у розмірі 30000 грн., передбаченої пунктом 1 Постанови КМУ №168, а відсутність у затвердженому на 2022 рік кошторисі відповідних бюджетних призначень, не може бути підставою для не винесення наказу про нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди.
Щодо періоду виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 30000 грн., передбаченої пунктом 1 Постанови КМУ №168, колегія суддів зазначає наступне.
З позовних вимог вбачається, що позивач при зверненні до суду у 2022 році просив суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому щомісячну додаткову винагороду в розмірі 30 000 грн., відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 починаючи з 24.02.2022 до дня припинення та/або скасування воєнного стану в Україні.
У зв`язку з тим, що з 21.01.2023 співробітники Служби судової охорони втратили право на отримання додаткової винагороди у розмірі 30000 грн., передбаченої пунктом 1 Постанови КМУ №168, рішенням суду першої інстанції було визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року у розмірі до 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 08.12.2022 т.в.о. начальника ВРП ТУ ССО у Кіровоградській області було прийнято наказ №608 о/с (по особовому складу), згідно із яким сержанта Служби судової охорони ОСОБА_1 , контролера ІІ категорії 2 відділення 1 взводу охорони 1 підрозділу охорони Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області з 12 грудня 2022 року звільнено зі служби за підпунктом 7 пункту 2 Розділу XІІ Положення (за власним бажанням) (а.с. 92-93).
Враховуючи встановлення судом, що позивач з 12 грудня 2022 року був звільнений зі служби в Службі судової охорони, колегія суддів вважає, що судове рішення в частині граничної дати періоду нарахування позивачу додаткової винагороди у розмірі 30000 грн., передбаченої пунктом 1 Постанови КМУ №168 необхідно змінити з « 20 січня 2023 року» на « 12 грудня 2022 року».
Суд апеляційної інстанції змінюючи судове рішення також враховує, що судом першої інстанції не досліджувалась вищевказана обставина, оскільки ні позивач зі своїм представником, ні відповідач своєчасно не повідомили суд, про звільнення позивача зі служби, водночас безпідставне зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду у розмірі 30000грн зокрема у період з 13 грудня 2022 року по 20 січня 2023 року, коли останній не мав на це право є безпідставним та не узгоджується з завданням адміністративного судочинства. 
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи проте рішення суду необхідно змінити.
Розподіл судового збору не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 315, ст. 317, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області задовольнити частково.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року в адміністративній справі №340/4609/22 – змінити.
Абзац 2 та 3 резолютивної частини рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року в адміністративній справі №340/4609/22 викласти в наступній редакції:
«Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, установленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24 лютого 2022 року по 12 грудня 2022 року у розмірі до 30 000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць.
Зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду установлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24 лютого 2022 року по 12 грудня 2022 року у розмірі до 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць.».
В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року в адміністративній справі №340/4609/22 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник