ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 січня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/9459/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області  на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 року в адміністративній справі №160/9459/23 (головуючий суддя 1-ї інстанції Лозицька І.О.)                    за позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області  про визнання противоправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 04.05.2023 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення №65 ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 24 квітня 2023 року №1203130008958 про відмову йому в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання;
- зобов`язати відповідача видати йому посвідку на тимчасове проживання.
В обґрунтування адміністративного позову зазначено,  що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджану. Починаючи з 2005 року разом зі своїми батьками та законними представниками здійснював тимчасові поїздки з України до Республіки Азербайджан, де 05.10.2018 року отримав паспорт громадянина Азербайджану № НОМЕР_1 . Перебуваючи на території України, позивач отримав запрошення на навчання до Державного закладу «Дніпровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», та згідно наказу №784-ОС від 31.08.2018 року вступив до вищевказаного навчального закладу, на умовах контракту (денна форма навчання) за спеціальністю «Стоматологія». Посвідку на  тимчасове проживання №800023285  від 19.11.2018 року він втратив  16.03.2023 року, у зв`язку з чим він звернувся до  відповідача із заявою та необхідним пакетом документів для прийняття рішення про видачу посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з її втратою. Відповідачем прийнято рішення  про  відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, яке  вважає  протиправним  та  просить  скасувати.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано рішення №65 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 24 квітня 2023 року № 1203130008958 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину Азербайджану ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно  розглянути  заяву ОСОБА_1 про  оформлення (видачу) посвідки на тимчасове проживання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги доводи відповідача та неповно з`ясовано фактичні обставини справи. Судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач є громадянином України відповідно до статті 13 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 16.04.1997 року, оскільки позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Дніпропетровськ та від батьків, що мали громадянство України, тому він має належність до громадянства України. Отже, зазначене свідчить про неможливість оформити та видати посвідку на тимчасове проживання позивачу, оскільки позивач у відносинах з Україною не є іноземним громадянином або особою без громадянства через встановлення належності позивача до громадянства України. 

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Республіки Азербайджан, що підтверджується копією паспорту № НОМЕР_1 , що наявна в матеріалах справи (а.с.10-12).
Позивач був запрошений на навчання до України, а саме до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», м.Дніпро, спеціальність «Стоматологія», відповідно до запрошення від 22.08.2018 року (а.с. 18).
Позивач документований посвідкою на тимчасове проживання від 19.11.2018 року № НОМЕР_2 зі строком дії до 25.07.2023 року (а.с. 17).
Разом з тим вказана  посвідка втрачена позивачем 16.03.2023  року, у зв`язку з чим останній звернувся 28.03.2023 року з відповідною заявою до відділення поліції №25 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області (а.с.16).
Відповідно до заяви-анкети №105135378 від 18.04.2023  року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Дніпропетровській області за оформленням посвідки на  тимчасове  проживання  у зв`язку із втратою попередньої (а.с.47-49).
Рішенням Головного управління ДМС в Дніпропетровській області №65 від 24.04.2023 року позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі п.п.4 п.61 Порядку оформлення видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання. 
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач оскаржив його до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що на момент видачі втраченої посвідки відомості щодо належності позивача до громадянства України відповідачем не застосовувалися і  відповідачем вже видавалася на ім`я позивача посвідка на тимчасове проживання від 19.11.2018 року №800023285, зі строком дії до 25.07.2023 року, що була втрачена. Також  суд  зазначив,  що оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, з метою захисту порушеного права позивача є необхідним зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо оформлення (видачі посвідки)  на тимчасове проживання.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Положення про Державну міграційної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі по тексту Положення №360) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Державна міграційна служба у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Основними завданнями Державної міграційної служби є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Відповідно до підпунктів 8, 9 пункту 4 Положення №360 Державна міграційна служба відповідно до покладених на неї завдань: здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках, приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства. Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI (далі по тексту - Закон №3773) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до статті 1 Закону №3773 іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно зі статтею 3 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.
Згідно з ч.13 ст.4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.
Відповідно до п.18 ч.1ст.1 Закону №3773 визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
За унормуванням ч.ч.3, 13, 18 та 21 ст.5 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.
Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, документ, що підтверджує факт навчання в Україні, та зобов`язання навчального закладу повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про відрахування з такого закладу.
Окрім документів для відповідної категорії осіб, визначених частинами першою - сімнадцятою цієї статті, іноземці та особи без громадянства подають для оформлення посвідки на тимчасове проживання такі документи:
паспортний документ іноземця або особи без громадянства з відповідною довгостроковою візою та копією сторінки паспортного документа з такою візою, крім випадків, якщо особа не зобов`язана отримувати таку візу відповідно до цього Закону, інших законів України або міжнародних договорів України. Іноземці або особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 4 цього Закону, можуть подавати паспортний документ, термін дії якого закінчився або який підлягає обміну, у разі якщо за отриманням нового документа особа зобов`язана звернутися до органів державної влади країни громадянської належності або країни попереднього постійного проживання, якщо така країна вчинила акт агресії проти України або не визнає територіальну цілісність та суверенітет України, або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Про територіальну цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262;
копії сторінок паспортного документа іноземця або особи без громадянства з особистими даними з перекладом на українську мову, засвідченим в установленому порядку;
документ, що підтверджує сплату адміністративного збору.
Уповноважений орган повертає паспортний документ особі одразу після прийняття заяви про оформлення посвідки.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.5-1 Закону №3773 строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить, зокрема, у випадку, визначеному частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, - період навчання, який зазначається в документі, що підтверджує факт навчання в Україні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі по тексту - Порядок №322), відповідно до пункту 1 якого посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Згідно з п.п.2, 3 Порядку №322 посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України та які досягли 16-річного віку або не досягли 16-річного віку, але самостійно прибули в Україну з метою навчання, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто.
Відповідно до п.4 іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання, посвідка видається на період навчання, який визначається наказом закладу освіти про встановлення періодів навчання для іноземних студентів.
Згідно з п.6 Порядку №322 у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.
Відповідно до п.9 Порядку №322 оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обмін посвідки здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів (далі - Центр).
Відповідно до п.37 Порядку №322 рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.
Згідно з п.42 Порядку №322 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.
Приписами пунктів 43-44 Порядку №322 встановлено, що у разі якщо втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, до якого подано заяву-анкету про оформлення, обмін посвідки, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС порівнює дані іноземця або особи без громадянства та їх фотозображення з даними, наведеними в заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, та даними відомчої інформаційної системи ДМС і сканує її із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС. У разі коли втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана іншим територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, для підтвердження її видачі не пізніше наступного дня після прийняття до розгляду заяви-анкети до такого територіального органу/територіального підрозділу ДМС надсилається запит. Перевірка за запитом проводиться протягом трьох робочих днів після його надходження. Під час перевірки відомості, зазначені в запиті, та фотозображення порівнюються з даними, наведеними в заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, та фотозображенням, що міститься в ній. У графі Службові відмітки заяви-анкети про оформлення посвідки проставляється відмітка про дату надходження запиту та зазначаються найменування територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який здійснює оформлення у зв`язку із втратою або викраденням, обмін посвідки, і підстави обміну. За результатами перевірки надається відповідь територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС, який надіслав запит, а заява-анкета про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, сканується до відомчої інформаційної системи ДМС. У разі коли під час порівняння фотозображень не встановлено тотожність зображеної на них особи або виявлено невідповідність відомостей, зазначених у запиті, даним, наведеним у заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, про це повідомляється територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС, який надіслав запит, для вжиття додаткових заходів з ідентифікації іноземця або особи без громадянства і з`ясування обставин виникнення розбіжностей.
Відповідно до п.45 Порядку №322 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.
Підпунктом 4 п.61 Порядку №322 визначено, що територіальний орган/ територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено належність особи до громадянства України.
Згідно з п.62 Порядку №322 копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні. У разі подання заяви-анкети через уповноваженого суб`єкта територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС надсилає письмове повідомлення про прийняте рішення до уповноваженого суб`єкта для подальшого його вручення іноземцеві або особі без громадянства. Іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в оформленні чи видачі посвідки, за умови дотримання строків, визначених пунктом 17 цього Порядку.

Колегією суддів встановлено, що позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі п.п.4 п.61 Порядку №322 - встановлено належність особи до громадянства України.
Як зазначено відповідачем та підтверджено матеріалами справи, відповідно до службової записки відділу  з питань громадянства Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції №1201.4.4/18136-23 від 20.04.2023 року, відділом з питань громадянства проведено перевірку належності до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Дніпропетровська. Проведеною перевіркою встановлено, що на момент народження позивача його батько перебував у громадянстві України. Відповідно до  ст.13 Закону України «Про громадянство України»  в редакції від 16.04.1997 року позивач є громадянином України.
Таким чином, враховуючи зазначене, відносно позивача виявлено факт належності до громадянства України.
Разом з тим, відповідно до п.6 ч. ст. 1 Закону №3773 іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Відповідно  до п.18 ч.1 ст.1 Закону №3773 посвідка на тимчасове проживання – документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.    
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом (ст.4 Конституції України). Документи, що підтверджують громадянство України визначені ст.5 Закону України «Про громадянство України» від                        18 січня 2001 року № 2235-III, зокрема паспорт громадянина України.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач є громадянином Азербайджанської Республіки, про що свідчить паспорт № НОМЕР_1 , копія якого  надавалась  відповідачу.
Апелянт вважає, що позивач є громадянином України, на підставі до ст.13 Закону України «Про громадянство України» від 16.04.1997 року, як особа на момент народження якої один з батьків є громадянином України.
Водночас матеріали справи не містять доказів того, що позивачем вживалися                  будь-які дії на отримання громадянства України. 
Крім того, відповідач не спростовує та не заперечує наявності у позивача громадянства Азербайджану, що послугувало видачі відповідачем посвідки на тимчасове проживання від 19.11.2018 року № НОМЕР_2 зі строком дії до 25.07.2023 року.
Колегія суддів також зазначає, що відповідачем не надано пояснень у свої апеляційній скарзі на якій підставі позивачу у разі наявності у нього громадянства України або належності до громадянства України було проведено оформлення та видана посвідка на тимчасове проживання від 19.11.2018 року № 800023285, що була втрачена.
На момент видачі втраченої посвідки відомості щодо належності позивача до громадянства України відповідачем не застосовувалися, протилежного відповідачем не доведено, та в матеріалах справи  такі докази відсутні.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивача є необхідним зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1  щодо оформлення (видачі посвідки)  йому на тимчасове проживання  від  18.04.2023  року.
З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, колегія суддів погоджується  із  рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як  суб`єктом  владних  повноважень не доведено правомірність  прийняття рішення №65 від 24 квітня 2023 року №1203130008958 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину Азербайджану ОСОБА_1 .
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки та незгоди з доказами.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про  задоволення позову.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року в адміністративній справі №160/9459/23 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року в адміністративній справі №160/9459/23 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.    

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко