ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1636/24 Справа № 212/3395/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/3395/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.
секретар судового засідання - Гладиш К.І. 

сторони:
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Іванов Вадим Олександрович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року, яке ухвалено  суддею  Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 листопада 2023 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Покровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини даних про батька.
Позовна заява обґрунтована тим, що 10 вересня 2010 року  між позивачкою та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, проте шлюбні відносини було припинено у лютому 2011 року, але шлюб не був розірваний. 
В березні 2011 року позивачка почала будувати сім?ю з ОСОБА_2 , після чого вони фактичного стали проживати однією сім?єю, вели спільне господарство, ділили порівну сімейні права і обов?язки без укладення шлюбу. Внаслідок сумісного проживання однією сім?єю, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась спільна дитина - ОСОБА_4 , про що в Книзі реєстрації народжень 29 лютого 2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 262. Однак, у зв?язку з тим, що шлюб між позивачкою і ОСОБА_3 розірвано не було, на підставі ст.122 СК України, батьком дитини у свідоцтві про народження було зазначено останнього. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_3 було розірвано. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивачки та ОСОБА_2 народилась ще одна спільна дитина. 
05 липня 2017 року між позивачкою і ОСОБА_2 укладено шлюб. 
У зв`язку із тим, що актовий запис дитини позивачки має відомості про батька, який є ані фактичним, ані біологічним батьком дитини, позивачка звернулась до суду із вказаним позовом та, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати ОСОБА_2 батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внести зміни до актового запису № 262 від 29 лютого 2012 року, вчиненого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області про народження дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виключивши відомості про батька - ОСОБА_3 та включивши відомості про батька - ОСОБА_2 , а також змінити прізвище дитини з “ ОСОБА_6 ” на “ ОСОБА_7 ”.
Відповідач ОСОБА_2 надав заяву про визнання позоу, у якій зазначив, що він визнає своє батьківство щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Іванов В.О., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неодноразово робився наголос на тому, що чи не єдиним доказом є проведення ДНК-експертизи, що є помилковим, адже, при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватися усі докази у сукупності, які передбачені законом. Судом першої інстанції було допитано свідків, які підтвердили обставини, викладені у позовній заяві. При цьому, зазначає, що до позовної заяви було додано судові рішення в аналогічних справах, де суди задовольняли позовні вимоги без проведення ДНК-експертизи.
Вважає, що суд здійснив функції, які не покладено на суд взагалі, вийшов за рамки чинного законодавства та здійснив збирання доказів за власною ініціативою, зокрема, послався на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року у справі №212/8698/15-ц.
Учасники справи правом на подання відзиву, у порядку визначеному статтею 360 ЦПК України, не скористалися.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Іванова В.О., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_9 ) уклали шлюб 10 вересня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, що видане 10 вересня 2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 623 (а.с.10).
ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками вказані – ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження, що видане 29 лютого 2012 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління у Дніпропетровській області, актовий запис № 262 (а.с.12).
З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_5 , вбачається, що відомості про батька здійснені відповідно до ст.133 СК України (а.с.64-65).
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розірвано 18 листопада 2015 року на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу (справа № 212/8698/15-ц, 2/212/3605/15) від 27 жовтня 2015 року, що підтверджується відповідною відміткою (а.с.11).
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, що видане 10 травня 2018 року Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Відповідний актовий запис № 989 складено 31 серпня 2016 року Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.13).
05 липня 2017 року ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_2 , після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, що видане 05 липня 2017 року Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 353 (а.с.14).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутній висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, що підтверджує батьківство відповідача ОСОБА_2 стосовно дитини. Судом роз`яснено право позивачки заявити відповідне клопотання щодо призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, проте остання не забажала скористатись таким правом. Покази ж свідків суд визнав недостатніми для підтвердження обставин, що мають істотне значення для справи, та вони повністю спростовуються рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року, яким за позовом ОСОБА_12 було стягнуто аліменти з батька дитини ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно.
Суд відмовив у прийнятті заяви відповідача ОСОБА_2 про визнання позову, а також про визнання свого батьківства стосовно дитини, оскільки така заява суперечить закону, а також порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а саме дитини та відповідача ОСОБА_3 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до частини першої статті 122 СК України, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Відповідно до частини другої статті 122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.
Згідно з частиною третьою статті 122 СК України подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.
Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду (частина друга статті 125 СК України).
Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно зі статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (абзац перший частини першої статті 135 СК України).
Згідно з частиною першою статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.
Відповідно до частини першої статті 138 СК України жінці, яка народила дитину у шлюбі, надано право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини.
Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини, відповідно до частини другої статті 138 СК України, може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.
Згідно зі статтею 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.
Щодо предмету доказування у даній категорії справи, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто, при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Крім того, за правилами частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Враховуючи обставини справи, чутливість правовідносин, в яких виник спір, колегія суддів погоджуєьться з висновком суду першої інстанції про те, що встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатися об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Суд першої інстанцїі вірно врахував те, що між сторонами існує спір щодо оспорювання батьківства, а тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза), станом на сьогоднішній день, є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. 
Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження, або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто, при вирішенні спору про визнання батьківства, мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Отже, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції про те, що єдиним належним доказом у даній справі є проведення ДНК-експертизи. 
При цьому, з вищенаведених підстав, не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було допитано свідків, які підтвердили обставини, викладені у позовній заяві. 
Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, надані свідками покази щодо спільного проживання позивачки з ОСОБА_2 з 2011 року, а також обставини, викладені позивачем у позові щодо батьківства ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_5 , 2012 року народження, повністю спростовуються рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року, яким за позовом ОСОБА_12 було стягнуто аліменти з батька дитини ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно.
Наявність вказаного рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень самостійно встановлено судом, відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень», що не є порушенням норм процесуального права, з огляду на положення ч. 2 ст. 13 ЦПК України, якою визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Оскільки, предметом данного спору є визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини даних про батька та цей спір стосується прав та інтересів малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд першої інстанції, з метою належного захисту інтересів дитини, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 13 ЦПК України, правомірно здійснив збирання доказі у справі, а доводи апеляційної інстнції щодо порушення судом норм процессуального права колегією суддів не приймаються.
Посилання ж в апеляційній скарзі на ту обставину, що до позовної заяви було додано судові рішення в аналогічних справах, де суди задовольняли позовні вимоги без проведення ДНК-експертизи, є недоречним, оскільки, згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тоді як до позову додано копії рішень судів першої інстанції (а.с. 26-30).
Таким чином, суд першої інстанції  забезпечив повний та всебічний розгляд справи, вищенаведені обставини та вимоги закону врахував у повному обсязі,  роз`яснив позивачці ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Іванов В.О., право заявити відповідне клопотання щодо призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, проте остання таким правом не забажала скористатись, й в доводах апеляційної скарги висловила свою незгоду із необхідністю проведення такої експертизи.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Іванов Вадим Олександрович, - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року -  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 30 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: