ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
27 лютого 2024 року
м. Харків
справа №644/2302/22
провадження №22-ц/818/514/24
провадження №22-ц/818/926/24
провадження №22-ц/818/966/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря: Сізонової О.О.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
вдповідач - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про ро визнання неукладеним договору позики та визнання недійсним договору іпотеки, -
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року та ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2023 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2023 року, постановлені суддею Шевченко С.В.
в с т а н о в и в :
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просив визнати неукладеним договір позики грошей від 27.12.2021 року та визнати недійсним іпотечний договір від 27.12.2021 року, стягнути з ОСОБА_2 4000 доларів США.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.
24 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення про повернення надмірно сплачених коштів судового збору.
30 листопада 2023 року ОСОБА_2 подала клопотання про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою суду від 26 січня 2023 року.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18 грудня 2023 року зобов`язано Управління державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Харкова Харківської області повернути ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 546 грн. 46 коп. згідно з квитанцією № 0.0.2959251190.1 від 20 квітня 2023 року, та сплачений судовий збір в сумі 2281 грн. згідно з квитанцією № 22 від 27 грудня 2022 року
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18 грудня 2023 року скасовано заходи забезпечення позову у виді арешту квартири АДРЕСА_1 , які були вжиті на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.01.2023 року.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та ухвалою про скасування заходів забезпечення позову ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в якіх просить рішення та ухвалу про скасування заходів забезпечення позову скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та відновити заходи забезпечення позову.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд помилково відмовив у задоволенні позову. Зауважує, що суд не взяв до уваги, що до позовної заяви долучено розписку про отримання ОСОБА_2 грошових коштів у якості залогової суми, того ж дня 27.12.2021 року укладено і формальний договір позики без передачі коштів. Наголошує, що договори укладались з формальною метою, оскільки сторони повинні були реалізувати квартиру та вчинити дії щодо поділу часток кожного. Звертає увагу, що експертним дослідженням було підтверджено, що підпис у розписці про отримання 4000 доларів США належить відповідачці, оскільки договір позики носив формальний характер просить повернути передані відповідачці кошти. Також просить скасувати ухвалу суду про скасування заходів забезпечення позову, оскільки суд дійшов передчасного висновку про відмову у позові.
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на ухвалу про повернення надмірно сплаченого судового збору, в якій просить скасувати її та відмовити у задоволення заяви ОСОБА_1 . Апеляційна скарга вмотивована тим, що відсутні підстави для повернення частини судового збору, оскільки позивачем заявлено 3 майнові вимоги та 1 немайнову вимогу, які сплачені кожна окремо.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту такий як визнання правочину неукладеним, не є належним способом захисту, оскільки не відповідає вимогам закону. Також суд не знайшов підстав для стягнення з відповідачки 4000 доларів США, оскільки позивач не довів неправомірності їх отримання.
Повертаючи надмірно сплачений позивачем судовий збір, суд виходив із того, що позивач при зверненні до суду із позовом допустився помилки при вирахуванні судового збору, що підлягає сплаті, тому надмірно сплачений збір підлягає поверненню.
Скасовуючи ухвалу про забезпечення позову, суд виходив із того, що оскільки у задоволенні позову відмовлено, в порядку ч.9 ст. 158 ЦПК заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.
Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судовим розглядом встановлено, що 27.12.2021 між ОСОБА_1 , як позичальником, та ОСОБА_2 , як позикодавцем, було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошей у розмірі 327360 грн, що, як визначено у договорі, дорівнювало 12000 доларів США. 
Пунктом 2 вказаного договору визначено, що грошові кошти ОСОБА_1 одержав від ОСОБА_2 у повному обсязі до укладення та підписання договору. 
В забезпечення виконання умов договору позики, того ж дня сторони уклали іпотечний договір, предметом якого була належна ОСОБА_1 на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно копії розписки від 27.12.2021 ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 3000 доларів США як залогову суму в незалежності від договору позики та договору іпотеки 
08 січня 2022 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 1000 доларів США в рахунок договору позики та договору позики, про що складена розписка.
ОСОБА_1 у своїй позовній заяву наголошує, що оскільки під час укладання письмового договору позики, факт передання грошових коштів не здійснився, договір носив формальний характер для підтвердження обумовлених домовленостей по квартирі, у зв`язку з цим договору позики є неукладенням.
Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Частинами другою-третьою статті 640 ЦК України передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Також частиною четвертою статті 639 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.
Отже, досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
Така правова позиція сформована і Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, згідно якої відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Судом встановлено, що у договорі позики, що був підписаний сторонами 27.12.2022 в пункті 2 зазначено, що сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальнику, а позичальник отримав усі зазначені в пункті 1 цього договору грошові кошти у сумі 12000 доларів США до укладення та підписання договору.
В пункті 8 договору сторони погодили, що в забезпечення виконання умов цього договору позичальник зобов`язуються укласти Іпотечний договір.
Згідно п. 10 дружина позичальника ОСОБА_3 свою надала нотаріально посвідчену згоду на укладення та підписання цього договору, що підтверджується заявою, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом ХМНО.
Отже умови договори позики підтверджують, що укладаючи цей договір сторони засвідчили факт передачі грошових коштів, який відбувся до моменту його підписання та нотаріального посвідчення. 
Крім того, на виконання умов договору позики (п.8) та день підписання договору позики між сторонами було укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, що свідчить про те, що сторони підтвердили зміст та розмір основного зобов`язання.
Отже колегія суддів не вбачає підстав вважати договір позики від 27.12.2021 року є неукладеним та таким, що не створює між сторонами правовідносин позики.
Крім того, судова колегія звертає увагу, що в рахунок виконання зобов`язань, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 частину грошових коштів отриманих за договором, що підтверджуються змістом розписки.
Вказані обставини свідчать про те, що договір позики від 27 грудня 2021 року не може вважатись неукладеним, а тому колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неукладеним договору позики, слід відмовити за безпідставністю вказаних позовних вимог.
Звертаючись із вимогою про визнання недійсним договору іпотеки позивач посилався на те, що оскаржуваний договір позики неукладався, то договір про забезпечення виконання неукладеного зобов`язання є недійсним.
Проте колегія суддів дійшла висновку про те, що договір позики не є неукладеним, тому підстав визнання недійсним договору іпотеки, на який посилається позивач, відсутні.
Оскільки позивачем не надано доказів безпідставного отримання відповідачкою грошових коштів у сумі 4000,00 доларів США, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині. 
Доводи апеляційної скарги спростовуються змістом наявних у справі розписок.
Суд першої інстанції помилково відмовив у позові у зв`язку із обранням неналежного способу захисту. Тому судова колегія вважає за необхідне змінити рішення суду в частині мотивів відмови у позові.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову судова колегія зазначає наступне.
Згідно ч. 1, 9 ст. 158 ЦК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову. 
Ухвала суду відповідає вимогам закону.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу про повернення надмірно сплаченого судового збору задоволенню не підлягає. Доводи відповідача про безпідставність повернення надмірно сплачених коштів не відповідають фактичним обставинам справи. Судом вірно здійснено розрахунок судового збору, що підлягав сплаті. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Підстав для зміни або скасування вказаної ухвали колегія суддів не вбачає.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
Ухвали суду постановлені з додержанням вимог закону. Підстав для їх зміни або скасування не вбачається.
Підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2023 року задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18 грудня 2023 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18 грудня 2023 року залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18 грудня 2023 року про скасування заходів забезпечення позову залишити без змін
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18 грудня 2023 року про повернення надмірно сплаченого судового збору залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий:                                                                О.В. Маміна

Судді:                                                                        Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний тест постанови складено 04.03.2024