УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 216/3656/21
провадження № 61-2796ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, про визнання договору іпотеки недійсним,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк), треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Л. Л., про визнання договору іпотеки недійсним.
Позов мотивований тим, що 10 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк»,та ним був укладений кредитний договір № KRKWGK0000000005, згідно з умовами якого він отримав кредит у розмірі 52 824,27 євро зі сплатою 15 відсотків за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 липня 2018 року. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого він надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок «А-1», житловою площею 60,8 кв.м, загальною площею 79,10 кв.м, з господарчими побудовами: літня кухня «Б», погріб «В», водоколонка «І», замощення «II», огорожа «3-4», та земельну ділянку, на якій знаходиться будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
На момент укладання кредитного договору та договору іпотеки він проживав з ОСОБА_2 як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, та вони мали спільну дитину ? ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на момент укладання договорів був один рік. Саме з метою поліпшення житлових умов сім`ї (придбання власного житла) і був укладений кредитний договір, в забезпечення виконання якого вказаний будинок був переданий в іпотеку. Іншого житла ані він, ані члени його сім`ї не мали і не мають. На вимогу банку та без дозволу органів опіки та піклування він внаслідок юридичної необізнаності, порушуючи права своєї малолітньої дочки на користування житлом, підписав договір про надання в іпотеку житлового будинку в забезпечення виконання кредитного договору. Тобто договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються. 
Після укладання договору купівлі-продажу будинку він зі своєю сім`єю почали проживали у ньому. Його дружина ? ОСОБА_2 з дітьми зареєстровані та проживають в будинку, що є предметом іпотеки, який є єдиним місцем їх проживання. При цьому орган опіки та піклування згоди на передачу цього будинку в іпотеку не надавав, що є порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», внаслідок чого істотно порушено права його дочки ? ОСОБА_3 на житло. На момент укладання договору іпотеки його дочка вже набула право користування житловим приміщенням, що є предметом оспорюваного договору іпотеки, оскільки згідно з договору купівлі-продажу від 10 липня 2008 року він є його власником. 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір іпотеки від 10 липня 2008 року № KRKWGK0000000005, який укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що призвело до порушення прав дитини, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі №758/8892/17 (провадження №61-3629св21)). Неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована у спірному будинку та не мала права користування ним. Тому за обставин цієї справи згода органу опіки та піклування для укладання оспорюваного договору іпотеки не вимагалася, а відтак права неповнолітньої дитини при вчиненні оспорюваного правочину не були порушені.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що відповідно до висновків Верховного Суду України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 11 травня 2016 року у справі за № 6-806цс16, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-589цс16, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16, від 10 липня 2017 року № 6-1002цс17, а також постанові Верховного Суду від 05 березня 2018 у справі № 343/774/15-ц року при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з`ясувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. При цьому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Суд першої інстанції встановив, що неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована у спірному будинку та не мала права користування ним, а тому згода органу опіки та піклування для укладання оспорюваного договору не вимагалася. За таких обставин права неповнолітньої дитини при вчиненні оспорюваного правочину не були порушені.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що на вимогу банку, без дозволу органів опіки та піклування позивач внаслідок юридичної необізнаності, порушуючи права своєї неповнолітньої дочки на користування житлом, підписав договір про надання в іпотеку житлового будинку в забезпечення виконання кредитного договору, є необґрунтованими, оскільки згода органу опіки та піклування для укладання договору іпотеки в цьому випадку не вимагалася.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 як дочка позивача вже набула право користування житловим приміщенням, що є предметом оспорюваного договору іпотеки, адже згідно з договором купівлі-продажу від 10 липня 2008 року ОСОБА_1 є його власником, зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права та незгоди з висновками, викладеними в оскарженому рішенні.
22 лютого 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржених судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 707/926/15-ц (провадження № 61-3286зпв18).
Касаційна скарга мотивована тим, що на момент укладання кредитного та іпотечного договорів, він не приховував наявність у нього дитини. Його сім`я одразу переїхала проживати у будинок, який є предметом іпотеки. Іншого житла у них немає, а кредитний договір був укладений саме з метою поліпшення житлових умов. Договір іпотеки був підписаний в той же день, що і договір купівлі-продажу житлового будинку, а отже, проживати в будинку до моменту підписання договору іпотеки дитина не могла. Разом з тим, статтями 3, 176 СК України, статтею 405 ЦК України передбачено, що діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону. Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти ? члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відомо, що діти мають право користування майном батьків, зокрема й житлом, незалежно від реєстрації. Частиною четвертою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. На момент укладання оспорюваного договору іпотеки  ОСОБА_3 вже мала право користування житловим приміщенням, що належить йому, а отже, при укладанні договору іпотеки був необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
Беручи до уваги рішення у справі № 216/4730/14-ц, суд не звернув увагу, що провадження у цій справі було відкрито за його позовом про визнання недійсним договору іпотеки, після чого позови в межах цієї справи роз`єднано та справі за його позовом було присвоєно інший номер ? № 216/3656/21. Під час розгляду справи № 216/4730/14-ц його представник надав довідку від 01 березня 2018 року на підтвердження того, що він з сім`єю проживав в спірному будинку з 19 липня 2008 року, яка мала міститись в матеріалах цієї справи, проте працівники суду не підшили її.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 10 липня 2008 року укладено кредитний договір № KRKWGK0000000005, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 52 824,26 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом та кінцевим терміном повернення 10 липня 2018 року.
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 10 липня 2008 року №KRKWGK0000000005 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якого він передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 79,10 кв. м, житловою площею  60,80 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки.
На момент укладання кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_1 мав малолітню дочку ? ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на момент укладання спірних договорів був один рік.
Рішенням від 08 вересня 2021 року, яке набрало законної сили 12 жовтня 2021 року, у справі № 216/4730/14-ц позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , законні інтереси яких представляє ОСОБА_2 , про виселення задоволено. У мотивувальній частині вказаного судового рішення зазначено, що з 28 березня 2012 року у будинку, який є предметом іпотеки, зареєстровані діти ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З листа приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року № 62/01-16 вбачається, що посвідчення нею 10 липня 2008 року договору іпотеки відбулося з урахуванням довідки про зареєстрованих осіб у житловому будинку з господарчими побудовами за адресою: АДРЕСА_1 , виданої головою квартального комітету №28 виконкому Центрально-Міської райради м. Кривого Рогу від 02 липня 2008 року, відповідно до якої за вказаною адресою ніхто не зареєстрований та не проживає. За таких обставин неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована у спірному будинку та не мала права користування ним.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження 
№ 61-20968 сво 21)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.
Батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання (частина третя статті 17 Закону України «Про охорону дитинства»).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
У постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі 
№ 6-384цс15 та від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 сформовано правовий висновок про те, що якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.
У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у № 6-2940ц15 зазначено, що «статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним».
У постанові Верховного Суду від 10 липня 2017 року у справі № 6-102цс17 зроблено висновок, що:
«вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.
Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло».
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св18), від 17 червня 2020 року у справі № 727/5978/14-ц (провадження № 61-38141св18), від 20 травня 2020 року у справі № 760/15341/16-ц (провадження № 61-48978св18).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суди врахували преюдиційні обставини, встановлені рішенням суду від 08 вересня 2021 року у справі № 216/4730/14-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про виселення, ненадання позивачем доказів, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення оспорюваного договору іпотеки була зареєстрована у будинку, що переданий в іпотеку, мала права власності або користування ним, що позивач повідомляв про таке кредитора та/або нотаріуса, який посвідчував оспорюваний договір іпотеки, у зв`язку з чим зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для недійсності оспорюваного договору на момент його укладення.
Зміст постанови Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 707/926/15-ц (провадження № 61-3286зпв18), на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження, не свідчить про те, що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки наведена постанова не містить таких висновків, прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року, де судом касаційної інстанції вирішувалось процесуальне питання щодо наявності підстав для перегляду справи та в задоволенні заяви про такий перегляд відмовлено.
Інші доводи касаційної скарги, зокрема про те, що його представник надав довідку від 01 березня 2018 року на підтвердження того, що він з сім`єю проживав в спірному будинку з 19 липня 2008 року, проте працівники суду не підшили її у справу після роз`єднання позовів, не є самостійними підставами касаційного оскарження судових рішень.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди ухвалили судові рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ: 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у справі № 216/3656/21.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Є. В. Краснощоков 
 
Д. А. Гудима
 
  М. М. Русинчук