КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №755/4653/22                                                                                 Головуючий у І інстанції - Виниченко Л.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/5213/2024                                     Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
18 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 січня 2023 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення боргу за договором страхування, - 
 
установив:
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) про стягнення боргу за договором страхування.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 07 серпня 2014 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Міцубісі», д.н.з НОМЕР_1 , та «Хонда», д.н.з. НОМЕР_2 .
Зазначено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Хонда», д.н.з. НОМЕР_2 .
Цивільно-правова відповідальність винного в дорожньо-транспортній пригоді водія транспортного засобу «Міцубісі», д.н.з НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/0716872 страховою компанією ПрАТ «СК Україна».
Вказано, що розмір завданого позивачу збитку становив 58121,82 грн., що підтверджується висновком №564/14 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 26 вересня 2014 року.
13 жовтня 2014 року до ПрАТ «СК Україна» була подана заява про виплату страхового відшкодування. 
Натомість, у строк визначений п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «СК Україна» не здійснило виплату страхового відшкодування.
З 11 січня 2015 року у ПрАТ «СК Україна», крім обов`язку виплатити страхове відшкодування, також з`явився обов`язок виплачувати позивачу пеню, яка передбачена п. 36.5 ст. 36 вищевказаного закону, та відповідно ст. 625 ЦК України, інфляційний збиток і 3% річних.
02 березня 2018 року Господарським судом м. Києва було порушено справу про банкрутство ПрАТ «СК Україна» №910/842/18.
17 липня 2019 року Господарським судом м. Києва у справі №910/842/18 було вирішено ліквідувати ПрАТ «СК Україна».
12 листопада 2019 року позивачем до МТСБУ було подано заяву про виконання зобов`язання за договором страхування та додано до заяви всі необхідні матеріали. 
У поданій заяві позивач просив виконати зобов`язання ПрАТ «СК Україна» за договором обов`язкового страхування шляхом виплати страхового відшкодування у розмірі 50000 грн.
Позивач вказує, що відповідачем частину зобов`язань в розмірі 48655,96 грн. було виконано, однак окрім основної суми боргу відповідач має обов`язок здійснити виплату інфляційних втрат, пені та 3% річних.
28 січня 2022 року позивачем до МТСБУ було подано заяву з проханням виконати зобов`язання в повному обсязі, а саме по виплаті інфляційних втрат, пені та 3% річних.
02 лютого 2022 року відповідач повідомив позивача про те, що у нього відсутній обов`язок виконувати інші зобов`язання неплатоспроможного страховика та відмовився виплачувати інфляційні втрати, пеню та 3% річних.
Просив суд, стягнути борг за договором страхування у розмірі 106722,43 грн., що включають: інфляційні втрати 43728,39 грн., 3% річних за користування чужими коштами 4705 грн., пеню 58289,04 грн., та стягнути понесені позивачем судові витрати, зокрема: судовий збір у розмірі 992,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що висновок суду першої інстанції про те, що до МТСБУ не перейшов обов`язок виконати зобов`язання зі сплати пені, інфляційних втрат та 3% річних суперечить пункту 20.3 статті 20 та підпункту «ґ» пункту 41.1 статті 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які визначають, що саме МТСБУ має виконати зобов`язання за договором страхування ліквідованого страховика в повному обсязі. 
Правильність застосування та тлумачення вказаних норм встановлено Верховним Судом у постанові від 07 вересня 2021 року у справі №910/14293/19, однак ця правова позиція була проігнорована судом першої інстанції.
Просив суд, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу МТСБУ подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що воно є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», законодавства України та свого Статуту.
За прострочення виконання зобов`язання страховиком з виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів оплата пені, 3% річних, інфляційних втрат є відповідальністю, що покладається саме на такого страховика та має індивідуальний характер.
У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії. На засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями.
Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредитора у порядку черговості.
Вказує, що до МТСБУ не переходять обов`язки страховика, щоліквідується, з оплати пені, 3% річних, інфляційних втрат за прострочення виконаннязобов`язання останнім з виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Сплата МТСБУ регламентної виплати, передбаченої пп. «ґ»  п. 41.1 ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у розмірі оціненої згідно з таким Законом (ст. ст. 9, 22-31) шкоди, є повним виконанням МТСБУ зобов`язань страховика, що відповідно до п. 20.3 ст. 20зазначеного Закону переходять до МТСБУ. 
До вимог кредиторів зі сплати суми пені, 3% річних, інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання з виплати страхового відшкодування страховиком-банкрутом мають застосувати положення ЗУ«Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (чинного на час ліквідації ПрАТ «СК «Україна») та Кодексу України з процедур банкрутства на загальних підставах.
Просило суд, залишити рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 січня 2023 року без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Просило також стягнути з ОСОБА_1 на користь МТСБУ витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Суд першої інстанції зазначив, що07 серпня 2014 року близько 18 год. 50 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Міцубісі», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Кільцева дорога-вул. Кришталева в м. Києві, перед зміною напрямку, перестроюванням з другої смуги в крайню праву смугу руху, не переконався що це буде безпечно та не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, не пропустив мотоцикл «Хонда», н/з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в тій смузі на яку він мав намір перестроїтись, внаслідок чого відбулось зіткнення та пошкодження вказаних транспортних засобів.
Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року у справі №759/14003/14-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.
Мотоцикл «Хонда», н/з НОМЕР_2 , відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить ОСОБА_3 . 
Позивач ОСОБА_1 керував мотоциклом «Хонда», н/з НОМЕР_2 , на підставі посвідчення водія.
ОСОБА_3 на ім`я позивача видала довіреність від 18 жовтня 2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Харченко К.В., зареєстровану в реєстрі за №777, на представництво її інтересів щодо питань, що стосуються отримання відшкодування шкоди, яка була завдана в результаті пошкодження мотоцикла «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди 07 серпня 2014 року.
Станом на день дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Міцубісі», номерний знак НОМЕР_1 , була забезпечена полісом серії АІ №000716872 виданого ПрАТ «СК «Україна», згідно якого ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну, становить 50000 грн., розмір франшизи 500 грн. 
Згідно Висновку №564/14 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 26 вересня 2014 року, складеного судовим експертом-автотоварознавцем Коваль І.М., вартість матеріального збитку, завданого власнику мотоцикла «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді, що сталась 07 серпня 2014 року, складає 58121,82 грн. 
13 жовтня 2014 року позивач звертався до ПрАТ «СК «Україна» із заявою про страхове відшкодування.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02 березня 2018 року було відкрите провадження у справі №910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна».
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 липня 2019 року у справі №910/842/18 встановлено погашеними вимоги кредиторів та постановлено ліквідувати ПрАТ «СК «Україна».
12 листопада 2019 року ОСОБА_1 звертався до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою у якій просив сплатити страхове відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності по полісу №АІ0716872 виданого СК «Україна» за шкоду заподіяну майну в розмірі 50000 грн. 
28 січня 2022 року представник позивача звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро із заявою про оплату інфляційних втрат, пені та 3% річних у розмірі 103854,11 грн. 
Листом від 02 лютого 2022 року №3-01б/2798 Моторним (транспортним) страховим бюро України відмовлено у здійснені вищевказаної доплати із посиланням на положення ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оголошення страховика винної у вчиненні ДТП особи - ПрАТ «СК «Україна» банкрутом, закінчення ліквідаційної процедури цього товариства та ліквідація юридичної особи не є підставою для переведення акцесорного зобов`язання за договором страхування зі сплати пені, інфляційних втрат та 3% річних на МТСБУ, оскільки позивач із письмовою заявою до господарського суду в процедурі банкрутства з вимогами до боржника не звертався, ухвалою господарського суду кредитором боржника визнаний не був, що виключає обов`язок відшкодування відповідачем пені, 3% річних та інфляційних втрат, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання
З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Загальні підстави та особливості відшкодування шкоди передбачені статтями 1166, 1167, 1187 ЦК України, у тому числі завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Статтею 1166 ЦК України визначено, зокрема, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. 
Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування, згідно з положеннями ст. 979 ЦК України, одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (п.3 ст.980 ЦК України).
За положенням ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Законом України «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності регулює Закон №1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Об`єктом обов`язкового страхування відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу згідно зі ст. 5 цього Закону.
Відповідно до ст. 3 Закону №1961-IV, обов`язкове страхування відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників.
Статтею 4 Закону №1961-IV передбачено, що суб`єктами обов`язкового страхування відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі.
При цьому страхувальники за цим законом - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.
Страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та ЗУ «Про страхування».
Отже, страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів спрямоване на захист матеріальних інтересів потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та на компенсацію шкоди, заподіяної їх життю та здоров`ю, а також завданих їм збитків, у тому числі за рахунок МТСБУ у випадках, передбачених Законом №1961-IV.
МТСБУ є спеціальним суб`єктом у сфері страхування.
Як визначає ст. 39 Закону №1961-IV, Бюро є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування відповідальності за шкоду, заподіяну третім особам. 
Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування відповідальності.
МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого статуту.
Згідно з підпунктом 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Закону №1961-IV одним з основних завдань МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.
Для забезпечення виконання зобов`язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються централізовані страхові резервні фонди, зокрема фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених цим Законом (підпункт 43.1.2 пункту 43.1 статті 43 Закону № 1961-IV).
Порядок виконання зобов`язань страховика, що ліквідується, визначає стаття 20 Закону №1961-IV. 
Так, відповідно до п. 20.1 цієї статті, у разі ліквідації страховика, правонаступника якого встановлено, договори страхування зберігають свою силу до закінчення строку дії такого договору.
У разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія (п. 20.2 ст. 20 Закону № 1961-IV).
У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування відповідальності виконує ліквідаційна комісія. 
Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. 
Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом (п. 20.3 ст.20 Закону № 1961-IV).
У випадку ліквідації страховика із встановленням його правонаступника права та обов`язки такого страховика переходять до його правонаступника у тому обсязі і на умовах, що були встановлені договором страхування, який зберігає чинність до закінчення строку його дії.
Натомість пункти 20.2 та 20.3 ст. 20 Закону № 1961-IV визначають випадки, за яких права та обов`язки страховика за укладеними ним договорами не переходять до правонаступників, а саме - ліквідації страховика за його власним рішенням та за рішенням визначених законом органів, що відбувається в порядку та за встановленою законом процедурою, за якою ліквідаційна комісія такого страховика виконує його обов`язки за договорами страхування шляхом акцептування та задоволення вимог кредиторів у процедурі ліквідації.
Відповідно до ст.609 ЦК України, зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Ліквідація юридичної особи - страховика у зв`язку з визнанням його банкрутом здійснюється відповідно до положень КУзПБ або Закону про банкрутство, який був чинний на час порушення справи про банкрутство ПрАТ «СК «Україна» із особливостями, визначеними цим законом для банкрутства страховиків.
Так, ч. 7 ст. 87 Закону про банкрутство було визначено, що страхувальники за договорами страхування, за якими страховий випадок настав до дня прийняття господарським судом постанови про визнання страховика банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, мають право вимагати страхові виплати.
Отже, однією з підстав прийняття МТСБУ на себе зобов`язань страховика, що ліквідується, є встановлення в процедурі ліквідації недостатності майна цього страховика для виконання таких зобов`язань за договорами страхування.
Разом із цим згідно з положеннями п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:
а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;
б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу;
в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи;
г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;
ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;
д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством.
Регламентні виплати, зазначені у підпунктах «а»-«д» цього пункту, розподіляються в порядку, встановленому президією МТСБУ.
Інший порядок та перелік випадків передбачені для здійснення МТСБУ виплат за рахунок фонду страхових гарантій.
При цьому п. 41.3 ст. 41 цього Закону передбачено, що МТСБУ не відшкодовує шкоду потерпілим, якщо вони можуть задовольнити вимоги на підставі договорів інших видів страхування. 
У таких випадках МТСБУ відшкодовує частину шкоди, яка не компенсована за договорами інших видів страхування.
Пунктом 22.2 Закону № 1961-IV передбачено, що відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.
Так, МТСБУ відшкодовує шкоду у випадках, чітко передбачених положеннями Закону № 1961-IV, одним з яких є встановлення недостатності майна страховика, якого визнано банкрутом та ліквідовано, для виконання зобов`язань за договорами страхування відповідальності, що здійснюється за рахунок фонду захисту потерпілих.
Цей випадок не є тотожним правонаступництву, що є підставою заміни сторони у зобов`язанні та внаслідок якого до правонаступника переходять права та обов`язки правопопередника у зобов`язанні у тому обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено у договорі або законі (ст. 512 ЦК України). 
Така процедура для страховика визначена п. 20.1 ст. 20 Закону №1961-IV.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик, який є належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди в межах страхової суми (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17).
Основна функція МТСБУ у правовідносинах щодо відшкодування шкоди за договорами страхування замість страховика, що ліквідується і майна якого недостатньо для виконання цих зобов`язань, фактично зводиться до забезпечення у будь-якому разі отримання потерпілою особою належного їй відшкодування.
Отже, шкода, яку зобов`язане відшкодувати МТСБУ відповідно до положень п. 20.3 ст. 20, п. 41.3 ст. 41 Закону №1961-IV, є регламентною виплатою, що здійснюється за рахунок фонду захисту потерпілих, отримання якої потерпілим гарантується МТСБУ.
МТСБУ приймає на себе зобов`язання із відшкодування шкоди страховика, що визнаний банкрутом та ліквідується, лише за зобов`язаннями, для погашення яких у цього страховика недостатньо майна, тобто у цьому разі виступає спеціальним суб`єктом у сфері обов`язкового страхування, що фактично гарантує постраждалій особі (потерпілому) отримання належної їй регламентної виплати попри банкрутство та ліквідацію страховика, майна якого виявилося недостатньо для погашення акцептованих вимог кредиторів у процедурі банкрутства.
Наведене дає підстави для висновку про те, що МТСБУ не є правонаступником страховика, який ліквідується і щодо якого встановлено недостатність майна для виконання зобов`язань за договорами, у розумінні ст.512 ЦК України, а натомість гарантує отримання потерпілою особою належного їй відшкодування попри ліквідацію зобов`язаного у цих правовідносинах страховика і встановлену недостатність його майна для виконання цих його зобов`язань.
При цьому після такої сплати за наявності обставин, передбачених п. 38.2 ст. 38 Закону №1961-IV, у МТСБУ може виникнути право регресної вимоги до осіб, визначених зазначеним положенням.
Таким чином, МТСБУ вступає у правовідносини щодо відшкодування шкоди замість страховика, якого визнано банкрутом і ліквідовано із встановленням недостатності його майна для виконання зобов`язань за укладеними ним договорами страхування, лише із встановленням цих обставин та звернення до Бюро потерпілої особи за таким відшкодуванням. 
Тобто Бюро у межах цих правовідносин гарантує отримання лише відшкодування шкоди потерпілою від дорожньо-транспортної пригоди особою.
Аналогічний правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 липня 2023 року у справі №910/16820/21 (провадження № 12-44гс22).
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, що МТСБУ виплатило позивачу суму відшкодування майнової шкоди у розмірі 48655,96 грн. і в цій частині спір між сторонами відсутній.
У справі, яка переглядається апеляційним судом,  ОСОБА_1  пред`явив до МТСБУ про сплату 43728,39 грн. інфляційних втрат, 4705грн. 3 % річних за користування чужими коштами та 58289,04 грн. пені, а всього - 106722,43 грн. за період з січня 2015 року по лютий 2018 року,нарахованих на суму страхового відшкодування, зобов`язання з виплати якого не виконав ліквідований страховик - ПрАТ «СК «Україна».
Частина друга ст. 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).
У постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження №12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. 
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відповідно до п. 36.5 ст.36 Закону №1961-IV, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Зважаючи на особливу юридичну природу правовідносин сторін у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором страхування, нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями ст. 992 ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оголошення страховика винної у вчиненні ДТП особи - ПрАТ «СК «Україна» банкрутом, закінчення ліквідаційної процедури цього товариства та ліквідація юридичної особи не є підставою для переведення акцесорного зобов`язання за договором страхування зі сплати пені, інфляційних втрат та 3% річних на МТСБУ, оскільки позивач із письмовою заявою до господарського суду в процедурі банкрутства з вимогами до боржника не звертався, ухвалою господарського суду кредитором боржника визнаний не був, що виключає обов`язок відшкодування відповідачем пені, 3% річних та інфляційних втрат, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Так, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів/майна на МТСБУ. 
Обов`язковими умовами для проведення МТСБУ регламентних виплат за страховика, що визнаний банкрутом, є: підтвердження факту визнання страховика банкрутом; наявність невиконаних зобов`язань страховика за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів; недостатність коштів та майна страховика для виконання його зобов`язань за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.
Як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.
При цьому зазначений Закон №1961-IV встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.
Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. 
Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1 статті 33.1 Закону №1961-IV).
У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. 
Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. 
Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом (пункт 20.3 статті 20 Закону №1961-IV).
МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
В силу вимог частини четвертої ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц (провадження №14-27цс21) зазначено, що «…МТСБУ відповідно до Закону №1961-IV відшкодовує шкоду за страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований (виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань); в інших випадках страховик зобов`язаний самостійно відшкодувати шкоду, у тому числі в процедурі банкрутства та ліквідації як юридичної особи. 
У разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб».
Таким чином суд першої інстанції зробив вірний висновок, що обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів/майна на МТСБУ.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) після завершення всіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс.
Господарський суд після заслуховування звіту ліквідатора та думки членів комітету кредиторів або окремих кредиторів виносить ухвалу про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу.
Згідно ч. 2 ст. 46 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», якщо за результатами ліквідаційної процедури після задоволення вимог кредиторів не залишилося майна, господарський суд виносить ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута. 
Копія цієї ухвали надсилається органу, який здійснив державну реєстрацію юридичної особи - банкрута, та органам державної статистики для виключення юридичної особи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також власнику майна та органам доходів і зборів за місцезнаходженням банкрута.
Отже, висновок про недостатність коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом, може бути зроблений після складання ліквідатором звіту та ліквідаційного балансу і подання його до господарського суду та їх затвердження останнім.
Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 липня 2019 року у справі №910/842/18 було затверджено звіт ліквідатора ПрАТ «СК «Україна» та ліквідаційний баланс банкрута станом на 17 липня 2019 року. 
Головному управлінню статистики у м. Києві доручено виключити банкрута - ПрАТ «СК «Україна» з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, а Державній податковій інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - зняти банкрута з податкового обліку. 
Ліквідовано банкрута - ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством. 
Дарницькій районній у м. Києві державній адміністрації доручено провести державну реєстрацію припинення ПрАТ «СК «Україна» як юридичної особи та внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про проведення державної реєстрації припинення ПрАТ «СК «Україна» як юридичної особи не пізніше наступного робочого дня з дати надходження ухвали. 
Вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Законом строк або відхилені господарським судом, визнано погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню. 
Провадження у справі №910/842/18 закрито та дію мораторію припинено.
Відповідно до частин 1, 4 ст. 23 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. 
Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. 
Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.
Особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.
У постановах Верховного Суду від08 серпня 2018 року у справі №755/10791/15-ц (провадження №61-6855св18) та від 24 липня 2019 у справі №2-8371/1 (провадження №61-14014св18) зроблено висновки про те, що «ураховуючи, що МТСБУ відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодовує шкоду у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а також те, що позивачі із письмовою заявою до господарського суду з вимогами до боржника не зверталися, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для проведення регламентної виплати МТСБУ за страховика, якого визнано банкрутом».
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення на підставі поданих сторонами доказів та дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач із письмовою заявою до господарського суду в процедурі банкрутства з вимогами до боржника не звертався, відсутні правові підстави для покладення обов`язку на МТСБУ з виплати йому пені, 3% річних та інфляційних втрат за страховика, якого визнано банкрутом.
Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц (провадження №14-27цс21).
Посилання в апеляційній скарзі позивача на висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 07 вересня 2021 року у справі №910/14293/19, згідно з яким за змістом положень пункту 20.3 статті 20, підпункту «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі, а МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV) суми 3% річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону (ч.2 ст. 625 ЦК України та п. 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV) є невід`ємною / складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування (підпункти 9.11.7, 9.11.11 вказаної постанови), колегія суддів відхиляє.
У постанові від 19 липня 2023 року у справі №910/16820/21 (провадження №12-44гс22) про стягнення з МТСБУ сум 3% річних, інфляційних та пені Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 вересня 2021 року у справі №910/14293/19, зробивши такі висновки щодо застосування норм права: «МТСБУ здійснює відшкодування шкоди за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, для виплати за якими у страховика, що ліквідується за рішенням уповноважених законом органів, недостатньо майна, отже, лише гарантує отримання відшкодування постраждалою особою (потерпілим) та не може відповідати за прострочення виконання зобов`язань з виплати страховиком страхового відшкодування за договорами страхування. 
Натомість, у разі прострочення виконання МТСБУ грошового зобов`язання зі здійснення регламентної виплати у нього виникає передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми. 
Виходячи зі змісту п. 36.5 ст.36 Закону № 1961-IV, за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика саме він має сплатити пеню, передбачену наведеним положенням, особі, яка має право на таке відшкодування, натомість за прострочення здійснення регламентної виплати з вини МТСБУ пеня нараховується за час такого прострочення і у такому разі Бюро має обов`язок сплатити її» (пункти 8.59., 8.60. вказаної постанови).
У справі, яка наразі переглядається, сторона позивача посилалася саме про те, що підставою нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат є невиконання ліквідованим страховиком зобов`язання з виплати страхового відшкодування у встановлений строк до моменту порушення провадження у справі про банкрутство.
З урахуванням вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду, відсутні підстави для покладення на МТСБУ відповідальності за неналежно виконаними ліквідованим страховиком зобов`язаннями у вигляді нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України, а також обов`язку із відшкодування пені, нарахованої у зв`язку із невиконанням зобов`язання за договором страхування цим страховиком, тому висновки суду першої інстанції є такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні положень Закону № 1961-IV.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги представника позивача.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, яка заявлена у відзиві МТСБУ на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія судді виходить з такого.
Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч.4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.
На підтвердження понесених судових витрат на правову (правничу) допомогу відповідачем було додано до відзиву на апеляційну скаргу: Договір про надання правової допомоги №4.1/12-10/2021 від 12 жовтня 2021 року, додаткову угоду №773 до Договору, Акт про виконані роботи №8 від 24 січня 2023 року, платіжну інструкцію №683798 від 26 січня 2023 року про сплату МТСБУ 2000 грн. за надання правової допомоги згідно акту виконаних робіт №8.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем відповідно до вимог ЦПК України було надіслано відзив на апеляційну скаргу позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується службовим чеком та описом вкладення. 
Разом з тим клопотання про зменшення розміру судових витрат від позивача до апеляційного суду не надходило.
Отже, враховуючи складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 на користь МТСБУ  витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги у розмірі 2000 грн.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 січня 2023 року залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (адреса місцезнаходження: 02002, м. Київ, бульвар Русанівський, 8, ідентифікаційний код ЄДРПОУ 21647131) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000 гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба