ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року	Львів	Справа № 460/20103/22 пров. № А/857/25986/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Довгої О.І., Матковської З.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року (ухвалене головуючим – суддею Махаринець Д.Є. в м. Рівне) у справі № 460/20103/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
                                                           ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив: 
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 11.04.2022 №172850015433, яким позивачу відмовлено у призначення пенсії за віком відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплатити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що маючи загальний страховий стаж більше 30 років, 04.04.2022 він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11.04.2022 №172850015433 відмовлено у призначенні пенсії за віком з тих підстав, що у ОСОБА_1 відсутній необхідний стаж не менше 30 років, а до стажу не враховано період роботи за межами України в російській федерації з 01.01.2002 по 31.12.2015.
Позивач вважає протиправним рішення про відмову в призначенні пенсії, оскільки ним надано усі необхідні документи для вирішення питання про зарахування періодів роботи до стажу, а відсутність доказів про сплату внесків до пенсійного фонду російської федерації та неможливість проведення перевірки наданих документів не є достатньою підставою для позбавлення особи передбаченого соціального захисту. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11.04.2022 №172850015433, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи із 08.01.2022. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 114 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 08.01.2022, зарахувавши до страхового стажу період роботи на території російської федерації з 19.01.2002 по 27.07.2003, з 11.09.2003 по 10.09.2004, з 05.11.2004 по 04.11.2005, з 28.01.2006 по 27.01.2007, з 24.03.2007 по 23.03.2008, з 01.07.2008 по 23.06.2010, з 14.07.2010 по 03.07.2011, з 30.07.2011 по 01.06.2012, з 26.06.2012 по 11.05.2013, з 18.06.2013 по 13.04.2014, з 06.06.2014 по 09.03.2015, з 19.05.2015 по 12.12.2015.  
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, Головне управління пенсійного фонду України в Рівненській області, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04.04.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою встановленого зразка про призначення йому пенсії за віком відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як водію міського пасажирського транспорту.
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності (випадковості) структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Рішенням від 11.04.2022 №172850015433 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком згідно статті п. 8 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як водію міського пасажирського транспорту з підстав відсутності у нього необхідного страхового стажу не менше 30 років. Зазначено, що страховий стаж особи становить 24 роки 08 місяців, а до загального страхового стажу не зараховано період роботи з 01.01.2002 по 31.12.2005, оскільки страховий стаж зараховується за умовою підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів країн СНД та не підтверджується первинними документами.
Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком, позивач звернувся з позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV).
Спірні правовідносини врегульовані Законом №1058-IV, яким визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг.
Відповідно до ст. 1 Закону №1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до вимог ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Також слід врахувати численну та усталену практику Верховного Суду (постанови від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №480/12392/16-а, від 31.10.2019 у справі №226/1994/17), який при розгляді аналогічних спорів неодноразово вказував на те, що відповідно до ст. 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним засадам у сфері соціального захисту. Тому особа не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством, на якому вона працює.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком досягнув 55-річного віку.
Спірним рішенням про відмову у призначенні позивачу пенсії від 04.04.2022 повідомлено, що загальний страховий стаж позивача склав 24 роки 8 місяців, а до загального страхового стажу не враховано період роботи позивача за межами України на території російської федерації з 19.01.2002 по 27.07.2003, з 11.09.2003 по 10.09.2004, з 05.11.2004 по 04.11.2005, з 28.01.2006 по 27.01.2007, з 24.03.2007 по 23.03.2008, з 01.07.2008 по 23.06.2010, з 14.07.2010 по 03.07.2011, з 30.07.2011 по 01.06.2012, з 26.06.2012 по 11.05.2013, з 18.06.2013 по 13.04.2014, з 06.06.2014 по 09.03.2015, з 19.05.2015 по 12.12.2015 (в сукупності 12 років 5 місяців 16 днів) у зв`язку з відсутністю доказів про сплату внесків до пенсійного фонду російської федерації.
Відповідно до вимог ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення 12.07.1984) та вкладишу до трудової книжки серія НОМЕР_2 (дата заповнення 05.06.2014), останній з 19.01.2002 по 27.07.2003, з 11.09.2003 по 10.09.2004, з 05.11.2004 по 04.11.2005, з 28.01.2006 по 27.01.2007, з 24.03.2007 по 23.03.2008, з 01.07.2008 по 23.06.2010, з 14.07.2010 по 03.07.2011, з 30.07.2011 по 01.06.2012, з 26.06.2012 по 11.05.2013, з 18.06.2013 по 13.04.2014, з 06.06.2014 по 09.03.2015, з 19.05.2015 по 12.12.2015 працював водієм тролейбуса на регулярних міських пасажирських маршрутах в державному унітарному підприємстві міста москва «Мосгортранс».
Записи про періоди роботи позивача в російській федерації, виконані в трудовій книжці, засвідчені чітким відтиском печатки відповідного підприємства та не містить ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості. Протилежного відповідачами не зауважено та судом не встановлено.
Зі змісту вказаних записів трудової книжки вбачається місце розташування підприємств, у яких працював позивач у спірний період, зокрема, м. москва російської федерації.
Таким чином, відомості трудової книжки позивача підтверджують періоди його роботи за межами України у м. москва російської федерації, що відповідачами не заперечувалось в ході розгляду наданих позивачем документів.
Зазначені періоди роботи, що в сумі складають більше 12 років 5 місяців 16 днів Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не врахувало при прийнятті оскарженого рішення до загального страхового стажу у зв`язку з відсутністю доказів сплати роботодавцем страхових внесків до фондів російської федерації.
Наявною в матеріалах справи архівною довідкою Державного унітарного підприємства «Мосгортранс» від 15.11.2004 № 215 стверджується, що ОСОБА_1 , дійсно працював в 6-у тролейбусному парку на посаді водія пасажирського тролейбуса, протягом повного робочого дня, повного робочого тижня без сумісництва з іншими професіями, зайнятий перевезенням пасажирів на регулярних міських пасажирських маршрутах м. москва з 19.01.2002 по 27.07.2003, з 11.09.2003 по 10.09.2004, з 05.11.2004 по 04.11.2005, з 28.01.2006 по 27.01.2007, з 24.03.2007 по 23.03.2008, з 01.07.2008 по 23.06.2010, з 14.07.2010 по 03.07.2011, з 30.07.2011 по 01.06.2012, з 26.06.2012 по 11.05.2013, з 18.06.2013 по 13.04.2014, з 06.06.2014 по 09.03.2015, з 19.05.2015 по 12.12.2015. Впродовж вказаного періоду роботи відпустки без збереження заробітної плати в зв`язку з простоєм, відсутністю фінансування не надавались.
Апеляційний суд звертає увага на те, що для підтвердження періодів роботи за межами України позивачем додатково надано Пенсійним органам довідки: від 06.08.2019 №03-08/382 про період отримання заробітної плати з січня 2002 року по грудень 2007 року; №03-08/383 про період отримання заробітної плати з січня 2008 року по грудень 2013 року; №03-08/384 про період отримання заробітної плати з січня 2014 року по грудень 2015 року, виданих державним унітарним підприємством м. москва «Мосгортранс» російської федерації, в яких підтверджується як нарахування, так і виплата ОСОБА_1 заробітної плати за виконану роботу та перерахування до фондів російської федерації відповідних внесків.
Згідно зі ст. 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Відтак, враховуючи надані позивачем для призначення пенсії документи, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачем належним чином документально підтверджено період роботи у Державному унітарному підприємстві м. москви «Мосгортранс» на посаді водія міського пасажирського транспорту тролейбуса, який, з урахуванням Угоди у галузі пенсійного забезпечення, підлягає зарахуванню до пільгового стажу.
Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -
                                                      ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у справі № 460/20103/22 – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	З. М. Матковська