ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 березня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 730/921/21
провадження № 61-11700св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Сердюка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Вишгородська міська рада Київської області,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 3 липня 2023 року, прийняту колегією у складі суддів: Євстафіїва О. К., Скрипки А. А., Шарапової О. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Вишгородська міська рада Київської області, про визначення місця проживання дитини.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 15 листопада 2013 року вона перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, який рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 4 березня 2019 року розірвано. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 .  
 
З 24 вересня 2019 року вона разом з дочкою зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Відповідач зареєстрований та проживає на АДРЕСА_2 . 
 
Також вказувала на те, що вона працює у ТОВ «Камтекс» на посаді менеджера з логістики, де є можливість працювати дистанційно, має постійний дохід у вигляді заробітної плати, може корегувати графік роботи для забезпечення догляду за дитиною, характеризується на роботі позитивно, проживає у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 , в якій створені необхідні умови для проживання та розвитку дитини.
 
Відповідач вихованням дочки та її утриманням не займається, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідним харчуванням, одягом, не оплачує гуртки, які відвідує дочка, та має заборгованість зі сплати аліментів.
 
Починаючи з 2021 року, відповідач приїздить за місцем їх проживання та влаштовує сварки у присутності дочки, що може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини.
 
Вказує, що дитина має з нею тісний зв`язок, звичайне та усталене місце проживання, порушення яких може призвести до негативних наслідків, зважаючи на вік дитини.
 
Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 16 вересня 2021 року № 396 визначено ОСОБА_2 способи участі у вихованні та спілкуванні з дочкою, проте дійти згоди, з ким із них та де саме буде проживати їхня дочка ОСОБА_3 , вони не можуть. 
 
Відповідач вимагає, щоб два тижні на місяць дитина проживала з ним, що не відповідає її інтересам, оскільки вона відвідує дитячий садок, а відповідач проживає у іншому регіоні. Відповідач намагається забрати дочку, коли йому заманеться, що також не відповідає інтересам дитини. Отже невизначення постійного місця проживання дитини позбавляє її можливості вирішувати нагальні питання виховання та здорового розвитку дитини.
 
Посилаючись на зазначене, а також на те, що вона добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, оскільки сумлінно займається вихованням дочки, піклується про її духовний і фізичний розвиток, дочка тривалий час проживає з нею, забезпечена всім необхідним, вважав за доцільне визначити місце проживання дитини з нею.  
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
 
Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2022 року, ухваленим у складі судді Данько О. В., позов задоволено.
 
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 . 
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що з 29 грудня 2020 року малолітня ОСОБА_3 проживає з матір`ю у квартирі АДРЕСА_1 , де створені всі належні умови для проживання та її розвитку, відвідує дошкільний навчальний заклад та гуртки  за місцем проживання. 
 
Встановлено судом і те, що ОСОБА_2 не заперечує щодо визначення місця проживання дочки з матір`ю за умови забезпечення його прав брати участь у вихованні дочки та спілкуванні з нею. 
 
Встановивши зазначене та врахувавши ставлення матері і батька до своїх батьківських обов`язків, інтереси дитини, увагу і турботу батьків, необхідність розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також те, що визначення місця проживання дитини з одним з батьків не позбавляє другого можливості спілкуватися і брати участь у вихованні дитини, суд першої інстанції вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю.
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 3 липня 2023 року рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
 
Апеляційний суд виходив з того, що офіційним місцем проживання малолітньої ОСОБА_3 є місце проживання її матері - ОСОБА_1 , а саме квартира АДРЕСА_1 . Відповідач зазначене не оспорював і не оспорює. Крім того, відповідач не порушує питання про зміну місця проживання та реєстрації дитини. 
Також судом апеляційної інстанції зазначено, що відповідач під час розгляду справи наголошував на тому, що спір між сторонами у цій справі існує виключно з приводу його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки позивач перешкоджає йому в цьому. 
 
Апеляційний суд зазначав, що рішення про задоволення позову про визначення місця проживання дитини з одним із батьків може бути ухвалено виключно якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між батьками такого спору. 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначене залишив поза увагою та не врахував, що сторони добровільно визначили місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю. 
 
Судом апеляційної інстанції також зазначено, що посилання суду першої інстанції на те, що між сторонами існують суперечливості з приводу участі ОСОБА_2 у вихованні дочки, не є підставою для задоволення позову, оскільки такі суперечливості неможливо усунути шляхом визначення місця проживання дитини. 
 
З урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції вважав позовні вимоги  необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню, і, як наслідок, відмовив у позові. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просила постанову Чернігівського апеляційного суду від 3 липня 2023 року скасувати та залишити в силі рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2022 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надав належної оцінки доказам та дійшов помилкового висновку про те, що сторони дійшли згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. 
 
Зазначала, що після розірвання шлюбу з відповідачем виник спір щодо визначення місця проживання дитини; у 2021 році відповідач особисто звернувся із заявою до Вишгородської міської ради, в якій просив розглянути питання про визначення місця проживання дитини, що, на думку заявника, вказує на існування спору, проте жодного рішення щодо місця проживання дитини Вишгородська міська рада не приймала. 
Крім того, при вирішенні справи апеляційним судом не враховано висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 554/11459/20, відповідно до якого під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених обставин у цій справі визначили місце проживання дитини з матір`ю, з такими висновками судів погодився й касаційний суд. 
 
Не враховано судом апеляційної інстанції і висновок, викладений у постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2020 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), в якому зазначено, що прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.  
 
Заявник вказує, що питання щодо місця проживання малолітньої дочки з відповідачем неврегульоване. 
 
Посилаючись на зазначене, а також на те, що місце проживання дитини визначено та належним чином задокументовано не було, просила про задоволення касаційної скарги. 
 
Позиція інших учасників справи 
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду від 3 липня 2023 року, в якому вказував на безпідставність її доводів. Зазначав, що суд апеляційної інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, надав належну оцінку зібраним у справі доказам та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
 
Також зазначав, що, звертаючись до суду касаційної інстанції, ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилалась на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Посилання ОСОБА_1 на застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, ОСОБА_2 вважає безпідставними, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду                              від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 зазначено, що ухвалення різних за змістом судових рішень має місце в разі, якщо суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з подібними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог, встановленими судом фактичними обставинами й однаковим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень. 
 
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). 
 
Під судовим рішенням в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. 
 
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду                         від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 19 червня 2018 року                               у справі № 922/2383/16, від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року                                             у справі № 757/31606/15-ц та від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц. 
 
У постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 554/11459/20, на яку посилається ОСОБА_1 , висновки та встановлені судами фактичні обставини, які формують зміст правовідносин, у вказаній справі та у справі, що переглядається, є різними. Так, у згаданій справі між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки первісний позов обґрунтований відмовою відповідача у наданні згоди на реєстрацію місця проживання дитини, а зустрічний - перешкоджанням у спілкуванні з дитиною та у її вихованні. 
 
Заявник вказує, що він добровільно та на прохання позивача через півроку після розірвання шлюбу надав згоду на реєстрацію місця проживання дочки з ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , що також вказує на те, що фактичні обставини справи № 554/11459/20 і фактичні обставини справи, яка переглядається, є різними. 
 
Постанова Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2020 року у справі № 638/3792/20                                                 (провадження № 61-3438сво21), яка також була підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, на думку ОСОБА_2 , перевірці не підлягають, оскільки має іншій предмет позову, зокрема, поділ спільного майна подружжя. 
 
За таких обставин посилання ОСОБА_1 на висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у згаданих постановах Верховного Суду, є недоречними, оскільки жодна наведена заявником справа не має ознак тотожності правовідносин.
 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_2 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 4 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано з Борзнянського районного суду Чернігівської області матеріали цивільної справи № 730/921/21.
 
Відповідно до змісту ухвали Верховного Суду від 4 вересня 2023 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) та у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 554/11459/20                                               (провадження № 61-17604св21).
 
7 березня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 15 листопада 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 4 березня 2019 року розірвано. 
 
У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11 грудня 2015 року.
 
З довідки про реєстрацію місця проживання, виданої виконавчим комітетом Вишгородської міської ради від 3 березня 2021 року № 8420, суди встановили, що ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 липня 2019 року № 175274106. 
 
Відповідно до актів обстеження житлових умов, складених службою у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради від 23 липня 2021 року № 56 та від 3 серпня 2022 року № 55, в квартирі АДРЕСА_1 для виховання та проживання малолітньої дитини створено всі необхідні житлові умови; дитина має окрему кімнату, де наявні ліжко, простір для проведення змістовного дозвілля, достатня кількість іграшок, дитячої літератури, одягу та взуття. 
 
З акта обстеження умов проживання від 30 червня 2021 року судами встановлено, що ОСОБА_2 проживає на АДРЕСА_2 ; в будинку триває ремонт; в одній з кімнат є місце для відпочинку та сну дитини. 
 
Також судами попередніх інстанцій з довідки від 21 вересня 2021 року № 23, виданої директором закладу дошкільної освіти «Теремок», встановлено, що з серпня до листопада 2020 року ОСОБА_3 відвідувала заклад дошкільної освіти «Теремок» Борзнянської міської ради Чернігівської області.
 
З 2021 року ОСОБА_3 відвідує дошкільний навчальний заклад ясла-садок № 608 в м. Вишгород Київської області, що підтверджено копією педагогічної характеристики від 4 липня 2022 року, та клуб спортивного танцю «Diamond» Вишгородського міського будинку культури «Енергетик».
 
Також судами встановлено, що ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Камтекс» за основним місцем роботи на посаді менеджера з логістики за п`ятиденним графіком роботи з понеділка до п`ятниці з 9 год00 хв до 18 год00 хв з можливістю дистанційної роботи, що підтверджується довідкою ТОВ «Камтекс». 
 
З довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Вишгородської міської ради від 1 липня 2022 року № 269 судами встановлено, що з 18 квітня 2022 року ОСОБА_1 працює у комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Вишгородської міської ради на посаді провізора та її дохід з 1 травня 2022 року до 30 червня 2022 року склав 46 889,52 грн. За місцем роботи ОСОБА_1 характеризується позитивно. 
На виконанні Борзнянського відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває судовий наказ № 730/989/18 від 16 серпня 2018 року, виданий Борзнянським районним судом Чернігівської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 7 серпня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття. 
 
На 19 серпня 2021 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 69 260,38 грн, що підтверджується довідкою № 11048, виданою головним державним виконавцем Борзнянського відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).
 
15 вересня 2021 року ОСОБА_2 сплачено через Борзнянський відділ державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 27 696 грн заборгованості зі сплати аліментів, що підтверджено копією відповідної квитанції.
 
Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 16 вересня 2021 року № 396 визначено ОСОБА_2 способи участі у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , зокрема:
рекомендовано батьку брати участь у вихованні дитини та у спілкуванні з малолітньою дочкою відповідно до графіка - перший та третій тижні місяця з правом відвідування культурних, розважальних заходів, а також з правом забирати дитину та залишатися з ночівлею за місцем проживання батька без супроводу матері за умови дотримання режиму харчування, відпочинку, правил безпеки, задовільного стану здоров`я дитини; за попередньою домовленістю з матір`ю побачення з дочкою протягом двох годин для вручення подарунків щорічно на день народження дитини та перед Новим роком - 31 грудня;
рекомендовано ОСОБА_2 не порушувати графік побачень, виконувати свої батьківські обов`язки, приділяти дитині увагу і турботу, виховувати її, вчасно повертати дитину матері;
рекомендовано ОСОБА_1 поважати батьківські права ОСОБА_2 , не чинити перешкод у спілкуванні батька з дитиною;
батько забирає та привозить дитину до місця проживання матері;
у разі домовленості між сторонами вони можуть встановити інші способи спілкування і участі батька у вихованні дитини. 
 
Рішеннями виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18 серпня 2022 року № 162 визначено місце проживання дитини ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю.
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків. 
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
 
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
 
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
 
Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року                                  у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». 
 
При вирішенні справи судом першої інстанції встановлено, що з 29 грудня 2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з матір`ю у м. Вишгород Київської області, де навчається та відвідує гуртки. 
 
Встановлено судом і те, що ОСОБА_1 позитивно характеризується, має стабільний дохід, постійне місце роботи та достатній рівень доходу для утримання дитини, а також житло, в якому створила умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання і виховання дитини. 
 
Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б давала підстави для висновку, що визначення місця проживання ОСОБА_3 з батьком буде мати більш позитивний вплив на неї.
 
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_2 визнає позов ОСОБА_1 за умови забезпечення його прав брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею та не просив, щоб дочка проживала з ним; не заперечував стосовно того, що дитині буде краще проживати разом з матір`ю, оскільки у м. Вишгород Київської області більше можливостей для її навчання та розвитку, аніж у м. Борзна Чернігівської області; також вказує, що ОСОБА_1 більше матеріально забезпечена.
 
Рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18 серпня 2022 року № 162, яким визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю, суд першої інстанції вважав недостатньо обґрунтованим; проте зазначене рішення не суперечить встановленим обставинам справи та не оспорюється сторонами, тому таке рішення судом прийнято до уваги. 
 
Визначаючи місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю, суд першої інстанції наголошував, що батько дитини, безсумнівно, має відігравати важливу роль у житті та розвитку малолітньої дочки, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я і стан розвитку незалежно від того, з ким дитина проживає. Також зазначав, що ОСОБА_2 не позбавляється можливості спілкуватися з дочкою та приймати участь у її вихованні і утриманні. 
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2022 року. 
 
Обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 вказував на неврахування судом першої інстанції того, що з серпня 2021 року за взаємною згодою з ОСОБА_1 малолітня дочка зареєстрована та постійно проживає з матір`ю у квартирі АДРЕСА_1 . 
 
На думку заявника, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, зокрема, не врахував, що правовідносини між ним та ОСОБА_1 щодо проживання малолітньої дочки з матір`ю не є спірними; фактично правовідносини між сторонами зводяться до невиконання і порушення ОСОБА_1 сімейного законодавства, Закону України «Про охорону дитинства», в тому числі, невиконання рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради, яким йому визначено способи участі у вихованні дитини.  
 
Наголошував на тому, що ОСОБА_1 перешкоджає йому бачитись та вільно спілкуватись з дочкою, будь-які звернення ігнорує, а, відтак, досягти з нею домовленості щодо визначення порядку спілкування з дочкою йому не вдалося, що стало підставою для звернення до Вишгородського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київській області із заявою про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності.
 
Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 151, 153 СК України). 
 
Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Статтею 159 СК України встановлено, що у разі, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції України в Київській області, служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації з приводу спору з колишньою дружиною щодо його участі у вихованні дитини та щодо спілкування з нею. 
 
З відповідей зазначених органів судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перешкоджає участі ОСОБА_2 у вихованні дитини та у спілкуванні з нею у визначений рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 16 вересня 2021 року № 396 спосіб та час.
 
Матеріалами справи підтверджено, що 1 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до начальника Вишгородського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київській області із заявою про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за невиконання рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 16 вересня 2021 року № 396, яким йому визначено способи участі у вихованні дочки. Дане звернення внесено до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України». 
 
Інспектором відділу превенції Вишгородського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київській області старшим лейтенантом поліції Степановою Діаною проведено перевірку інформації, викладеної у заяві ОСОБА_2 , та встановлено, що ОСОБА_1 1 жовтня 2021 року не надала можливості ОСОБА_2 побачитись з дочкою ОСОБА_3 . 18 лютого 2021 року в телефонній розмові ОСОБА_1 повідомила, що дочка хворіла, тому вона відмовила ОСОБА_2 побачитись з дочкою. Доказів, які б підтверджували хворобу дитини, не надала. Матеріали справи щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 184 КУпАП, направлено начальнику служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради. 
 
У суді першої інстанції ОСОБА_1 не заперечувала недотримання нею визначеного рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 16 вересня 2021 року № 396 порядку участі ОСОБА_2 у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом апеляційної інстанції зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самостійно визначили місце проживання їхньої спільної дочки ОСОБА_3 з матір`ю - ОСОБА_1 . Крім того, рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18 серпня 2022 року № 162, також визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю.
 
При вирішенні справи судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами у цій справі існує спір саме щодо способу участі батька у вихованні дитини, способи та їх час спілкування. Встановивши зазначене, суд апеляційної інстанції вважав, що суперечливості між сторонами з приводу участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні дочки не є підставою для задоволення позову, оскільки такі суперечливості неможливо усунути шляхом визначення місця проживання дитини. 
 
З такими висновками апеляційного суду погоджується і касаційний суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Обґрунтовуючи незаконність судового рішення, ОСОБА_1 посилалась на те, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) та у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 554/11459/20 (провадження № 61-17604св21).
 
Зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року                                         у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин». 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року                                      у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 554/11459/20 (провадження № 61-17604св21), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі за первісним позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю та за зустрічним - усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способів участі батька у вихованні дитини. Судами зазначено, що первісний позов про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю позивач обґрунтувала відмовою відповідача надати згоду на реєстрацію місця проживання дитини з матір`ю.  Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися апеляційний та касаційний суди, виходив з якнайкращих інтересів дитини, врахувавши встановлені обставини цієї справи. 
 
Отже доводи заявника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 554/11459/20 (провадження № 61-17604св21), касаційний суд вважає безпідставними, оскільки фактичні обставини справи, на які посилається заявник, і фактичні обставини справи, яка переглядається, є різними, а, відтак, відсутні правові підстави вважати, що суд апеляційної інстанції не врахував висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
 
У постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2020 року у справі № 638/3792/20                                                   (провадження № 61-3438сво21), на яку також посилається заявник, міститься висновок, що «закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) вказано, що «надання органом опіки та піклування, висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі».
 
Посилання заявника на необхідність урахування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2020 року у справі № 638/3792/20                                                      (провадження № 61-3438сво21), є безпідставними, оскільки судові рішення ухвалені у цій справі за неподібних обставин та характеру спірних правовідносин, тому не є релевантними.
 
Судом апеляційної інстанції безспірно встановлено визначення сторонами у досудовому порядку місця проживання дитини з матір`ю, що відображено, в тому числі, у рішенні виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18 серпня 2022 року № 162 і підтверджено відповідачем, який змінювати місце проживання дитини не просив. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог                              статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив, а заявник не посилався.  
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
 
Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
 
Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. 
 
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. 
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах  першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Щодо закриття касаційного провадження 
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із клопотанням про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, пославшись на те, що висновки Верховного Суду щодо застосування норми права, на які в касаційній скарзі послалася ОСОБА_1 , не є подібними/релевантними до обставин цієї справи, в якій інший суб`єктний склад учасників справи, предмет правового регулювання та інші фактичні обставини справи. 
 
Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої 
Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 8 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання про закриття касаційного провадження, оскільки, з урахуванням вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, інший суб`єктний склад учасників справи, предмет правового регулювання та інші фактичні обставини справи (про що зазначає ОСОБА_2 ) при визначенні подібності правовідносин не обов`язково мають бути тотожними, тому у задоволенні вказаного клопотання необхідно відмовити.
 
Висновки щодо доведеності підстав касаційного оскарження проаналізовані судом касаційної інстанції і відображені у постанові, яка містить відповідні висновки щодо застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права у подібних правовідносинах у співвідношенні до викладених у постановах Верховного Суду висновків. 
 
Керуючись статями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 3 липня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко А. С. Олійник  В. В. Сердюк