УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2024 року
м. Київ
справа № 759/11818/22
провадження № 51-1350 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022105080000625 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК України),
встановив:  
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року ОСОБА_5  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 51000 грн. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду ОСОБА_5 , у невстановлений час та місці, у невстановленої особи, незаконно придбав психотропну речовину - амфетамін, у великих розмірах, з метою подальшого особистого вживання. 15 квітня 2022 року приблизно о 13:40, за адресою: м. Київ вул. Булгакова, 6, працівниками поліції було виявлено ОСОБА_5 , який зберігав при собі без мети збуту 3 (три) поліетиленові пакети з порошкоподібною речовиною білого кольору, що містила у своєму складі психотропну речовину амфетамін, обіг якої обмежено у великому розмірі.
Крім того, ОСОБА_5 , будучи засудженим 31 травня 2022 року за ч. 1 ст. 309 КК України, у невстановлений час та місці, у невстановленої особи, незаконно придбав психотропні речовини - PVP та амфетамін, з метою подальшого особистого вживання, та залишив на зберігання за місцем свого мешкання. При цьому, 09 вересня 2022 року в період часу з 06:33 год до 07:06 год, під час проведення санкціонованого обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_5 виявлено та в подальшому вилучено: поліетиленовий пакет з порошкоподібною речовиною зеленого кольору, що містила в собі психотропну речовину PVP, обіг якої заборонено. Маса PVP у речовині становить 0,348 г.; поліетиленовий пакет з кристалічною речовиною світлого кольору, медичний шприц ємністю 20 мл із прозорою рідиною, згорток фольги з порошкоподібною речовиною, що містили у своєму складі психотропну речовину амфетамін, обіг якої обмежено. Загальна маса амфетаміну в речовинах складає 0, 319 г.
Київський апеляційний суд ухвалою від 06 грудня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року - без змін. 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що суд апеляційної інстанції при призначенні покарання:
?         безпідставно визнав наявність з боку ОСОБА_5 щирого каяття, в якості обставини, що пом`якшує покарання;
?         не врахував, що обвинувачений вчинив злочин у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та підвищену суспільну небезпеку вчиненого;
?         не взяв до уваги те, що ОСОБА_5 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за ч. 1 ст. 309 КК України;
?         не врахував, що у ОСОБА_5 відсутні законні джерела доходу, що ставить під сумнів можливість сплатити ним призначену судом суму штрафу;
Зазначає, що рішення апеляційного суду є не вмотивованим та не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є не тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, який під наркологічним та психоневрологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, неодружений, має середню освіту, не працевлаштований, відношення останнього до скоєного, а також конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення. 
Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував наявність обставини, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, у виді щирого каяття, а також наявність обставини, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання, - рецидив злочинів.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у поданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Доводи касаційної скарги прокурора, що суди безпідставно визнали наявність з боку ОСОБА_5 щирого каяття в якості обставини, що пом`якшує покарання, не є слушними.
Як вбачається із оскаржуваного судового рішення, обвинувачений ОСОБА_5 у суді першої інстанції вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі та підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, а також погодився з правовою кваліфікацією своїх дій, у зв`язку з чим цей суд розглянув кримінальне провадження відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що суд першої інстанції дійшов висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Суд звертає увагу, що відповідно до санкції ч. 2 ст. 309 КК України, таке покарання не є мінімальним за своїм розміром, а тому є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. 
Разом з тим твердження прокурора про те, що покарання у виді штрафу може бути не виконане з огляду на те, що особа не працевлаштована, є лише припущенням, оскільки ст. 53 КК України не містить обмежень щодо кола осіб, до яких може бути призначене покарання у виді штрафу. Крім того, чинним законодавством передбачено правові наслідки у випадку несплати особою суми штрафу, призначеного судом.
Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.
Отже, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування ухвали Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                             ОСОБА_3