П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
07 лютого 2024 року                                                                                   м. Київ
         
Справа № 369/200/20
Провадження: № 22-ц/824/2725/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Мережко М. В. 
секретар Цуран С. С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  адвоката Кучерука Максима Васильовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,
у с т а н о в и в:
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що  він з 28.01.2012 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 ,  в якому у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що шлюбні відносини з відповідачем припинились ще у 2018 році, у зв`язку з чим, він звернувся до Києво-Святошинського районого суду Київської області з позовом про розірвання шлюбу. За час спільного проживання у шлюбі, за спільні кошти, сторони набули у власність: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,5 кв. м, житловою площею 16,3 кв. м (далі - квартира); автомобіль «НУNDAI GETZ», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 (далі - автомобіль). Вказане майно зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_2 .  
За викладених обставин, просив суд визнати за кожним із подружжя  право власності на 1/2 частку автомобіля та на 1/2 частку квартири.
В липні 2020 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічними позовом, який обґрунтовано тим, що спірний автомобіль був придбаний нею 20.11.2018 року, тобто, після припинення у липні 2018 року шлюбних відносин між сторонами, та виключно за її власні кошти. Відмічала, що спірний автомобіль був придбаний нею для здійснення господарської діяльності та в інтересах спільної дитини. Стосовно спірної квартири зазначила, що відповідно до попереднього договору купівлі-продажу від 21.11.2011 року, укладеного до шлюбу, квартира була придбана за її власні кошти. Вартість квартири становила 40 727 доларів США, що еквівалентно на день підписання договору 327 038 грн.  До реєстрації шлюбу (28.01.2012 року) вона, ОСОБА_2 , 21.11.2011 року здійснила попередній платіж за квартиру у розмірі 8 030 грн, що на день договору було еквівалентно 1 000 доларів США. 28.11.2011 року оплатила кошти в розмірі 281 050 грн, що на день здійснення перерахування коштів було еквівалентно 35 000 доларів США. Вказує, що значну суму коштів надав її батько ОСОБА_4 , який 25.11.2011 року зняв їх зі своїх депозитних рахунків у розмірі 234 069,69 грн, та передав їй для придбання квартири.  Іншу частину коштів у розмірі 37 958 грн, що еквівалентно 4 727 доларів США, вона була зобов`язана сплатити продавцю не пізніше 21.11.2012 року. До реєстрації шлюбу, а саме до 05.01.2012 року, вона сплатила суму у розмірі 6 326  грн.  Іншу частину у розмірі 31 632 грн, що еквівалентно 3 940  доларів США, сплатила вже під час перебування у шлюбі з позивачем.
Посилаючись на те, що спірне майно є її особистою приватною власністю, просила суд визнати за нею, ОСОБА_2 , право особистої приватної власності на автомобіль та на квартиру, присудити позивачу компенсацію за частку у праві спільної сумісної власності на квартиру у розмірі 15 816 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року первісний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на легковий автомобіль «НУNDAI GETZ».
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Припинено право ОСОБА_1 у спільній сумісній власності подружжя на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/10 частки квартири у розмірі 64 071,50 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Кучерук М.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмовити в задоволенні зустрічного позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірний автомобіль ОСОБА_2 придбала за спільні кошти подружжя, тобто, в той час, коли сторони спільно проживали та вели спільне господарство. 
Щодо належності квартири до спільного майна подружжя вказував, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ще з лютого 2011 року, тобто,  на момент укладення попереднього договору купівлі продажу квартири, проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. Зауважив, що суд помилково припинив право власності  ОСОБА_1 на частку квартири із присудженням йому компенсації, оскільки іншою стороною не було внесено відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Видюк Д.В. в інтересах ОСОБА_5 зазначив, що скаржником не надано доказів на підтвердження того, що для купівлі спірного автомобіля ОСОБА_2 використовувала спільні кошти подружжя, зокрема, не визначено їх розмір.  Щодо посилань на спільне проживання сторін до укладення шлюбу, зазначив, що сторони у визначений період не жили, як чоловік та жінка, спільного бюджету не мали, спільним побутом пов`язані не були, а тому доводи про використання спільних коштів задля придбання квартири вважає необґрунтованими. Також просив суд звернути увагу на те, що  ОСОБА_2 при подачі зустрічного позову долучено квитанцію про перерахунок на депозитний рахунок суду коштів, які відповідали половині суми, сплаченої подружжям на купівлю квартири, а тому, доводи позивача, що такі кошти не були перераховані на депозитний рахунок суду спростовуються викладеним. 
31 січня 2024 року від адвоката Видюка Д.В. в інтересах ОСОБА_2 надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії квитанції про сплату коштів на депозит суду.
В судовому засіданні адвокат Соколовський В.Л. в інтересах ОСОБА_1 проти долучення квитанції до матеріалів справи не заперечував, підтримав апеляційну скаргу та просив  її задовольнити.
Адвокат Видюк Д.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 28 січня 2012 року було укладено шлюб.
Від спільного подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
21.11.2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири.
Відповідно до п. 2.1 договору орієнтовна вартість квартири на день укладення договору становить 327 038 грн, що на день укладання договору становило 40 727 доларів США. На підтвердження наміру щодо укладення основного договору та з метою забезпечення зобов`язань, передбачених цим договором покупець передала продавцю завдаток у розмірі 1 000 доларів США (8 030 грн). Частку орієнтовної вартості квартири в розмірі 281 050 грн (35 000 доларів США) ОСОБА_2 зобов`язувалася внести до 28.11.2011 року. Залишкову частину орієнтовної вартості квартири, яка складала 37 958 грн (4 727 доларів США) ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити не пізніше 21.11.2012 року.
Батьком ОСОБА_5 - ОСОБА_4 25.11.2011 року було знято з депозитних рахунків кошти у розмірі 234 069,69 грн.
До реєстрації шлюбу, а саме до 05.01.2012 року, згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 сплатила суму в розмірі 6 326,00 грн.
Отже, до реєстрації шлюбу ОСОБА_2 самостійно сплатила за квартиру кошти у розмірі 295 406 грн.
Іншу суму, у розмірі 31 630 грн ОСОБА_2 сплатила після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .
04.07.2012 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно - спірну квартиру.
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду 30.06.2020 року.
Відповідно до довідки від 27.08.2020 року, виданої Київським політехнічним інститутом імені Ігоря Сікорського, ОСОБА_10 проживала та була зареєстрована в гуртожитку АДРЕСА_2 з 07.09.2006 року до 19.05.2011 року.
Відповідно до листа Регіонального сервісного центру МВС в Київській області від 12.11.2019 року № 31/10-5186, станом на 15.11.2019 року за ОСОБА_2 зареєстрований спірний автомобіль, дата державної реєстрації - 20.11.2018 рік.
Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатом проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 24.04.2023 року, ринкова вартість спірної квартири станом на 20.03.2023 року становить 1 281 430,00 грн.
Задовольняючи зустрічний позов та відмовляючи у первісному позові, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на автомобіль, який набутий ними в період шлюбу. Зокрема, встановивши, що 9/10 частки у спірній квартирі є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а інші 1/10 належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а отже, частка ОСОБА_1 є незначною і не може бути виділена в натурі, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні подружжя та визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на спірну квартири в цілому, присудивши ОСОБА_1 компенсацію за його частку у спільному майні в розмірі 64 071,50 грн.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Предметом поділу у цій справі є автомобіль та квартира.
Як убачається з матеріалів справи спірний автомобіль був придбаний 20.11.2018 року.
Звертаючись до суду із позовом, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 вказували на те, що не зважаючи на  перебування у офіційному шлюбі, подружнє життя між ними припинено з  липня 2018 року. Зазначали, що спільно не проживали, стосунків не підтримували, спільне господарство не вели, спільного бюджету не мали.
На підтвердження придбання автомобіля за власні кошти ОСОБА_2 надала довідки з місця роботи про розмір заробітної плати, який був достатній для придбання спірного автомобіля.
В свою чергу, ОСОБА_1 не надав жодних доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль був придбаний частково за його особисті кошти чи за їх спільні кошти з ОСОБА_2 .
У справі, що переглядається, ОСОБА_2 спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на автомобіль, який набутий ними в період шлюбу, атому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про поділ автомобіля і задоволення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль.
Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що частина грошей, витрачених на придбання автомобіля, є спільним майном подружжя, скаржнику необхідно було надати належні докази на підтвердження цієї обставини, встановити розмір спільних коштів, вказати частку автомобіля, яка б підлягала поділу, чого позивачем в порушення вимог процесуального закону зроблено не було, а тому такі доводи не заслуговують на увагу колегії суддів.
Твердження скаржника про те, що судом не встановлена дата придбання автомобіля також не заслуговує на увагу, оскільки у наданій до зустрічного позову копії свідоцтва про реєстрації транспортного засобу НОМЕР_3 зазначена дата реєстрації, якою є 20.11.2018 рік.
Переглядаючи рішення в частині вимог щодо визнання права власності на спірну квартиру, колегія суддів зазначає наступне.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
 Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення особою вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
В ході судового розгляду ОСОБА_1 не спростовувалось, що до реєстрації шлюбу ОСОБА_2 сплатила за спірну квартири кошти у розмірі 295 406 грн, що становить 9/10 частки від вартості  всієї квартири.
Іншу суму у розмірі 31 630 грн, що становить 1/10 частки від вартості всієї квартири, ОСОБА_2 сплатила після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .
Внесення коштів ОСОБА_2 відповідно до попереднього договору купівлі-продажу підтверджуються розпискою продавця та підписами у попередньому договорі.
Отже, з вищенаведеного убачається, що 9/10 частки у спірній квартирі є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
 Інші 1/10 частки спірної квартири є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 . Частка ОСОБА_1 становить 1/2 від 1/10 частки, що дорівнює 1/20 частки квартири.
Оскільки річ є неподільною, ОСОБА_2 просила стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, замість його частки у праві спільної сумісної власності на це майно. Унаслідок виділення частки, і грошової компенсації, право спільної сумісної власності на спірну квартиру припиняється. 
На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/10 частину квартири  і стягнення на користь ОСОБА_2 відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідачки та стягнення з неї компенсації, замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на квартиру.
Щодо доводів скаржника про безпідставне припинення права власності на частку в майні з присудженням компенсації без попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду, колегія суддів зазначає наступне.
Зустрічна позовна заява про розподіл спільного сумісного майна подружжя містить у додатках п.11 копію квитанції № 0.0.1633264617.1 від 28 лютого 2020 року про сплату коштів на депозитний рахунок суду у розмірі 15 816 грн (т.1 а. с. 112). 
Як зазначив адвокат Видюк Д.В. в суді апеляційної інстанції розмір коштів, внесених на депозитний рахунок суду, відповідав заявленим зустрічним позовним вимогам.
В ході судового розгляду, ухвалою від 19.03.2021 року судом було призначено судову оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання щодо визначення ринкової вартості спірної квартири (т. 1, а. с. 181-185).
Призначена судом експертиза була проведена Київським НДІ судових експертиз, відповідно висновку від 24.03.20223 року ринкова вартість спірної квартири визначена у розмірі 1 281 430 грн (т. 1, а. с. 236-238).
Відповідно до вимог чинного законодавства, попереднє внесення позивачем вартості частки, про припинення якої він просить, прямо визначено ч. 2 ст. 365 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, в той же час суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.
Зважаючи на дані приписи процесуального закону, відновлюючи провадження у справі після проведення експертизи, суд першої інстанції був зобов`язаний роз`яснити відповідачці (позивачу за зустрічними позовними вимогами) положення ч. 2 ст. 365 ЦК України щодо внесення грошових коштів для сплати компенсації у разі ухвалення позитивного для сторони рішення, зважаючи на зміну вартості спірного майна. 
Така процесуальна дія судом першої інстанції вчинена не була, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції з метою усунення допущеної судом першої інстанції прогалини під час розгляду справи по суті, долучив до матеріалів справи квитанцію від 19.01.2024 року про внесення на депозит суду першої інстанції 48 255 грн 50 коп. в якості компенсації за частку майна, про припинення якої існує спір, проти чого представник позивача заперечень не висловив.
Зважаючи на те, що 1/10 частина спірної квартири є спільною сумісною власністю подружжя, частка ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя становить 1/20, а компенсація за його частку - 64 071,50 грн.
Отже, доводи скаржника є неприйнятними та відхиляються колегією суддів.
Інших доводів на спростування вказаних висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що  судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, в результаті чого ухвалене законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 рокупідлягає  залишенню без змін, а апеляційна скарга адвоката Кучерука М.В. в інтересах ОСОБА_1 без задоволення.
Оскільки рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року  залишено без змін, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Кучерука Максима Васильовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
 
Повне судове рішення складено 14 лютого 2024  року. 

Головуючий                                                                                        Т. О. Невідома

Судді                                                                                                   М. В. Мережко

                                                                                                             В. А. Нежура