ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/2979/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Ярош А.І., Принцевської Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН", м. Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 31.10.2023 року, м. Одеса, суддя першої інстанції Демешин О.А., повний текст рішення складено та підписано 03.11.2023 року
у справі №916/2979/23
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій", Черкаська обл., Черкаський район, с. Балаклея
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН", м. Одеса
про стягнення 206   340 грн. 63 коп.
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН", в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь збитки у розмірі 206  340 грн. 63 коп., завдані втратою вантажу під час надання транспортно-експедиторських послуг; вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на умови укладеного між ним та відповідачем Генерального договору транспортного експедирування від 23.06.2020 року №2306-69/20, вказав, що під час приймання вантажу в пункті призначення в присутності водія ОСОБА_1 було встановлено недостачу товару в кількості 80 мішків по 25 кг кожний, що становить 2000 кг, що підтверджується Актом про недостачу продукції від 05.04.2023 року, з огляду на що Товариство з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" вважає,  що діями надавача транспортно-експедиційних послуг – відповідачем у справі йому завдано збитків на вказану вище суму, зумовлених втратою частини вантажу під час надання відповідних послуг.
Господарський суд Одеської області рішенням від 31.10.2023 року у справі №916/2979/23 (суддя Демешин О.А.) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" задоволено у повному обсязі, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" 206 340 грн. 63 коп. збитків, завданих втратою частини вантажу під час надання транспортно-експедиторських послуг та 3 095 грн. 11 коп. судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки під час розгляду справи було встановлено факт того, що вантаж відповідачем не був доставлений за призначенням в повному обсязі, а відтак втрачений, експедитор, який за заявкою позивача організовував це перевезення за генеральним договором транспортного експедирування № 2306-69/20sm від 23.06.2020 року має відшкодувати клієнту повну вартість такого втраченого вантажу в сумі 206   340 грн. 63 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН" з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 31.10.2023 року у справі № 916/2979/23 повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, за доводами апеляційної скарги, скаржник щодо порушення судом вимог процесуального закону під час розгляду даної справи зазначає, що ним неодноразово було заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із неявкою позивача, проте такі клопотання судом було залишено без задоволення та без будь-якого обґрунтування.
Також, на переконання скаржника, судом першої інстанції безпідставно та з грубим порушення приписів Господарського процесуального кодексу України було здійснено перехід зі спрощеного провадження в загальне позовне провадження.
Окрім зазначеного, апелянтом наголошено, що судом, всупереч вимогам п. 8 ч. 3 ст. 162 та ч. 2 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, прийнято від позивача разом із відповіддю на відзив додаткові письмові документи, які не мають перекладу українською мовою та не засвідчені належним чином.
Разом з тим відповідач вважає, що під час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи.
А саме, на переконання скаржника, суд першої інстанції проігнорував той факт, що 26.03.2023 року спірний контейнер з товаром було оглянуто сюрвейєром лише з метою перевірки вантажу на предмет його ідентифікації, при цьому перерахунок мішків, як і їх зважування не здійснювались, оскільки така послуга не замовлялась та не вимагалась позивачем.
З цього приводу апелянтом також зазначено, що після огляду контейнеру, в присутності представників митних органів, експедитора та сюрвейєра, вантаж завантажили знову в контейнер та опломбували його двома пломбами номер MC-UA 1124636 та номер НОМЕР_1 , які, в подальшому, 01.04.2023 року старшим інспектором відділу митного оформлення № 1 митного посту «Рені» Зелєніковим А.К. були «зрізані» та після фактичного огляду контейнер був опломбований пломбою номер ML-UA1124602, про що також складено «тельманську розписку» (отвес), в якій інформація про кількість вантажу в штуках та кілограмах відсутня.
Враховуючи наведене, скаржник вважає, що вантаж відповідачем було прийнято до перевезення в опломбованому стані в порту відправлення, а не зі складу, де здійснювалось його завантаження (склад відправника), а про кількість мішків було повідомлено та вказано в супровідних документах саме вантажовідправником, який спільно з експедитором не перераховувався та не зважувався, (оскільки вказані дії фізично неможливо виконати при отриманні вже опломбованого контейнеру з вантажем).
При цьому, як наголосив відповідач, в подальшому, під час перевезення вантажу контейнер опломбовувався представниками митних органів та перерахунок мішків також не здійснювався та в опломбованому стані вирушив на адресу вантажоотримувача.
Окрім вказаного, скаржник також зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції щодо факту наявності недостачі під час приймання вантажу позивачем.
Так, на переконання апелянта, саме факт виявлення наявності/відсутності пломб на контейнері встановлювався одноособово представниками позивача, тобто, без участі уповноваженого представника відповідача, а тому дане твердження не може бути достовірним та відповідати дійсності. При цьому судом першої інстанції не враховано того факту, що позивач не надав жодних додаткових доказів того, що до розвантаження вантажу пломби були відсутні, зокрема, фото/відео фіксації.
У даному разі відповідач, посилаючись на п. 4.2.3 та 4.2.6, 4.2.1., 4.2.2. договору вказав, що відповідач не може нести відповідальність за третіх осіб, зокрема вантажовідправника (продавця), який і здійснював завантаження вантажу в контейнер та накладав на нього первинні пломби та в такому стані передавав експедитору для перевезення, з огляду на що фактично продавець є належним відповідачем у цій справі.
Також, на переконання скаржника, при визначенні розміру збитків судом першої інстанції не враховано доводи позивача про те, що додаткові витрати позивача не впливають на вартість вантажу, оскільки такі витрати були б сплачені позивачем у будь-якому випадку, а тому не можуть входити до його вартості та, відповідно, до розрахунку збитків.
Відтак, підсумовуючи викладене, апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на доводах позивача, а належне обґрунтування відхилення доводів відповідача місцевим господарським судом не наведено.
Південно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.12.2023 року у справі №916/2979/23 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН" на рішення Господарського суду Одеської області від 31.10.2023 року, вирішив розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН" у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. 
15.01.2024 року поштою, через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій", Черкаська обл., Черкаський район, с. Балаклея надійшов відзив (вх. №3845/23/Д1) у якому позивач просив суд апеляційної інстанції відхилити доводи, наведені відповідачем у його апеляційній скарзі, залишити судове рішення Господарського суду Одеської області від 31.10.2023 року у справі №916/2979/23 без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів господарської справи.
Зокрема, за доводами відзиву, позивач, посилаючись на обставини, встановлені судом першої інстанції, вказав, що викладені апелянтом в апеляційній скарзі твердження не заслуговують на увагу, оскільки жодним чином не підтверджені відповідачем належними та допустимими доказами.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН" не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 31.10.2023 року у справі №916/2979/23 є правомірним та обґрунтованим, виходячи з такого.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

23.06.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій", (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН", (експедитор) було укладено генеральний договір транспортного експедирування № 2306-69/20sm, відповідно до умов п. 1.1. якого експедитор зобов`язується за плату і за рахунок клієнта надати або організувати надання транспортно-експедиторських послуг, пов`язаних з організацією та забезпеченням перевезень експортно-імпортних і транзитних вантажів клієнта, а також додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу повітряним, морським і автомобільним транспортом відповідно з узгодженими заявками клієнта.
Згідно із п. 1.2 генерального договору експедитор надає клієнту транспортно-експедиторські послуги згідно з Законом України № 1955 IV від 01.07.2004 року “Про транспортно-експедиторську діяльність”, Конвенцією про міжнародне дорожнє перевезення вантажів (СМR), Європейською угодою про режим праці та відпочинку водіїв (АЕТR), Цивільним і Господарським кодексами України, чинним законодавством України.
Розділом 2.2 генерального договору сторони передбачили обов`язки експедитора: забезпечувати якісне транспортне обслуговування, а також організацію перевезення вантажів клієнта різними видами транспорту по території України і за її межами відповідно до заявок клієнта (п.п. 2.2.1); вести облік прибуття та відправлення вантажів з портів, з/д станцій, складів, терміналів або інших об`єктів (п.п. 2.2.2); негайно повідомляти клієнта про виявлені недоліки отриманих від нього заявок, документів та інформації, а в разі їх неповноти - вимагати від клієнта необхідні додаткові документи та інформацію. При цьому Клієнт несе відповідальність за правильність і точність змісту цих документів, а також за наслідки ненадання таких документів/інформації (п.п. 2.2.3); у разі необхідності відступати від вказівок клієнта, зокрема, в разі виникнення загрози пошкодження вантажу, безпеки людей і довкілля, експедитор зобов`язаний попередньо отримати згоду клієнта на таке відступлення. У разі, якщо немає можливості попередньо повідомити про це або, якщо відповідь на такий запит не отримано експедитором у належний за наявними обставинами строк, експедитор має право діяти на свій розсуд, повідомивши клієнта про свої дії, як тільки таке повідомлення стане можливим (п.п. 2.2.4).
У розділі 2.4 генерального договору сторонами визначені обов`язки клієнта, зокрема: забезпечити належну упаковку та розміщення вантажу, що забезпечує збереження вантажу на весь період його перевезення, обробки, перевантаження, вивантаження та зберігання, щоб уникнути: зміщення, пошкодження вантажу та / або його упаковки; пошкодження контейнера і / або транспортного / авіа / з/д засобу, вантажопідйомних машин, суден, будь-якого іншого майна третіх осіб; заподіяння шкоди життю і здоров`ю людей та довкіллю на весь період перевезення, обробки, перевантаження, перевалки, зберігання вантажу. При імпорті клієнт повинен вимагати здійснення перерахованих вище дій від відправника вантажу та нести відповідальність за його дії /бездіяльність як за свої власні (п.п. 2.4.2).
Відповідно до п. 4.1.1 генерального договору сторони несуть взаємну відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов`язків за цим договором відповідно до чинного законодавства України.
У разі заподіяння шкоди одній особі з вини іншої, винна сторона зобов`язана відшкодувати таку шкоду іншій стороні, відповідно до чинного законодавства України та норм даного договору (п. 4.1.2 генерального договору).
Згідно із п. 4.1.4 генерального договору відповідальність за вантаж під час його морського перевезення несе морський перевізник, авіа перевезення - авіа перевізник згідно правил і умов даного перевізника, викладених в договорі морського / авіа перевезення, коносаменті і / або інших правилах / умовах.
Розділом 4.2. договору передбачено відповідальність експедитора.
Так, п. 4.2.1 генерального договору сторони погодили, що експедитор несе відповідальність перед клієнтом у вигляді відшкодування реального документально підтвердженого збитку за втрату, нестачу або пошкодження вантажу, викликаного винними діями експедитора або залучених ним третіх осіб у розмірі, що не перевищує максимальну межу відповідальності, встановлену коносаментом морського перевезення, СМR, ж/д накладної, за умови належного виконання клієнтом обов`язків.
За умовами п. 4.2.2 генерального договору визначено, що експедитор не несе відповідальності за псування, втрату, пошкодження вантажу та / або його упаковки та інші збитки клієнта, викликані несвоєчасним отриманням від останнього заявки, інформації та документів на вантаж, а також у разі відсутності в них повної, точної і достовірної інформації про найменування, кількість, якість і інші характеристики вантажу, його особливості та властивості, умови його обробки, перевалки, зберігання, перевезення, інше.
Згідно із п. 4.2.3 генерального договору експедитор не несе відповідальності за кількість і / або якість вантажу і / або його упаковки, доставленого в місце доставки вантажу при наявності непошкоджених пломб, якими було опломбовано контейнер і / або транспортний засіб на місці завантаження / митного оформлення.
Відповідно до п. 6.1 генерального договору претензії, що виникають при виконанні цього договору, повинні бути пред`явлені протягом 2 (двох) місяців з дня настання події, яка стала підставою для їх пред`явлення. Датою пред`явлення претензії вважається дата позначки поштового відомства про вручення листа адресату, або інше документальне підтвердження отримання (вручення)   адресантом (адресату) претензії.
Згідно із п. 6.2 генерального договору передбачено, що кожен випадок збитку, за який інша сторона вимагає відшкодування, повинен бути документально обґрунтований розрахунком і підтверджуючими документами.
За умовами п. 6.3 генерального договору сторони погодили, що вони повинні вжити всіх заходів щодо врегулювання суперечок і розбіжностей, що виникають при виконанні цього договору, шляхом переговорів. Якщо згоди не буде досягнуто, суперечки і розбіжності вирішуються у відповідному Господарському суді за місцем знаходження відповідача.
Цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2020 року. Якщо жодна зі сторін за 30 (тридцять) днів до закінчення терміну договору не повідомить письмово іншу сторону про розірвання договору, термін його дії буде автоматично пролонговано на кожний наступний календарний рік. Якщо не можна достовірно встановити термін підписання цього договору, останній вважається чинним з дати, зазначеної в договорі   (п. 8.1 генерального договору).
Вказаний договір підписано сторонами без застережень та зауважень та скріплено їх печатками.
Із заявки на перевезення № SM061122 судами встановлено те, що відповідач мав забезпечити доставку на адресу позивача товар – лимонну кислоту, сорбіт, ізомальт в кількості 20 тон; тип упакування – мішки на палетах; вартість 8350 дол. США (порт завантаження – QINGDAO; порт вивантаження – CONSTANTA; відправник - Linbing International Trading Hebei Co., Ltd; отримувач - ТОВ "Кондитерська фабрика "Меркурій"; виконавець, фрахт, вивантаження, експедирування, довезення – Товариство з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН").
Відповідно до коносаменту № WMSS22101775 Компанією Linbing International Trading Hebei Co з порту QINGDAO (Китай) відправлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" в контейнері MRKU 8713803 (пломба № CN1805033) у порт вивантаження – CONSTANTA (Румунія) вантаж – моногідрат лимонної кислоти вагою 20080 кг, 800 мішків.
В подальшому, контейнер № MRKU 8713803 прибув у порт CONSTANTA (Румунія), а відповідно до коносаменту BECNDNII6/33 вантаж – моногідрат лимонної кислоти вагою 20080 кг, 800 мішків доставлено в контейнері MRKU 8713803 (пломба № CN1805033) у порт Рені (Україна).
На виконання умов Генерального договору транспортно-експедиційних послуг відповідачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" були виставлені рахунки на оплату послуг, а саме: рахунок № 385 від 24.03.2023 року на суму 244135 грн. 73 коп. на оплату послуги – фрахт MRKU 8713803; рахунок № 386 від 28.03.2023 року на суму 171375 грн. 16 коп. на оплату послуги – демередж поза митною територією України на територію Китаю MRKU 8713803, які були оплачені позивачем, що підтверджується копіями платіжних інструкцій кредитового переказу коштів № 787 від 30.03.2023 року та № 788 від 30.03.2023 року.
Як вбачається з тальманської розписки (отвес), 26.03.2023 року в контейнерному терміналі "Вікінг Альянс" на території торгового порту м. Рені (Україна) за участю представників митних органів, експедитора та сюрвейєра, залученого відповідачем, було здійснено огляд контейнера MRKU 8713803, під час якого пломба № CN1805033 була знята, контейнер відкрито, по закінченні огляду контейнер з товаром було опломбовано.
01.04.2023 року старшим інспектором відділу митного оформлення № 1 митного посту "Рені" Зелєніковим А.К. було проведено повторний огляд контейнеру MRKU 8713803, вже в присутності тельмана та водія, залученого відповідачем, Адаховського В.В., перед початком якого пломби номер МС-UА 1124636 та номер D16940462 були "зрізані" та після фактичного огляду контейнер був опломбований пломбою номер МL-UA124602, про що також складено "тельманську розписку" (отвес), опломбування контейнеру підтверджується фото фіксацією, інформація про кількість вантажу в штуках та кілограмах відсутня.
05.04.2023 року автомобільним транспортом ( НОМЕР_2 / НОМЕР_3 ) контейнер з лимонною кислотою було доставлено до місця призначення – склад Товариство з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" (Черкаська область, Черкаський район, с. Балаклея, вул. Миру, 58б).
Під час приймання вантажу в пункті призначення в присутності водія ОСОБА_1 комісією позивача було встановлено недостачу товару в кількості 80 мішків по 25 кг кожний, що становить 2000 кг, про що складено Акт про недостачу продукції від 05.04.2023 року.
Зі вказаного Акту про недостачу продукції від 05.04.2023 року вбачається, що комісією у складі: головного інженера Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" – Хоменко П.В., головного технолога Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" – Шелудько О.В., завідувача складу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" – Матяш Т.О., бухгалтера – Бедуліна А.М., представника експедитора – Адаховський В.В., складено цей акт про недостачу продукції відповідно до Генерального договору експедирування № 2306-69/20sm, укладеного між Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН". 
Так, в акті встановлено: час початку приймання продукції – 8 год. 20 хв., час закінчення приймання – 11 год. 10 хв.; стан тари, упаковки та маркування готової продукції – задовільний; найменування продукції – кислота лимонна моногідрат харчова (Citric Acid Monohydrate); загальна кількість продукції: а) за міжнародною товарно-транспортною накладною (СМR) від 31.03.2023 року – 20000 кг (800 мішків по 25 кг); б) фактично в наявності – 18000 кг (720 мішків по 25 кг); опис виявлених дефектів: 1) перед початком розвантаження завідувач складу та бухгалтер оглянули контейнер MRKU 871   380 22G1 на наявність пломбування. Під час огляду було встановлено, що контейнер на територію підприємства, яке знаходиться за адресою: Черкаська область, Черкаський район, с.Балаклея, вул. Миру, 58-Б, прибув неопломбований. 2) Після розвантаження встановлено нестачу лимонної кислоти в кількості 2000 кг (80 мішків по 25 кг). Висновок комісії про причини нестачі та якості продукції: факт нестачі лимонної кислоти   в кількості 2000 кг (80 мішків по 25 кг) підтверджуємо. Підписи членів комісії: особи, які підписують даний акт про недостачу продукції попереджені про те, що вони несуть відповідальність за підписання акту, який містить дані, що не відповідають дійсності. 
Акт підписано членами всієї комісії: Хоменко П.В., Шелудько О.В., Матяш Т.О., Бедуліна А.М., Адаховський В.В. без заперечень та зауважень.
Також, судами із наявної в матеріалах господарської справи копії міжнародної товарно-транспортної накладної (СМR) вбачається наступне: відправник вантажу - Linbing International Trading Hebei Co., Ltd (Китай); отримувач – Товариство з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" (Україна); місце розвантаження вантажу – Одеса (Україна); місце завантаження вантажу – Рені (Україна); контейнер MRKU 8713803; кількість місць – 800 мішків; найменування вантажу – Citric Acid Monohidrate; вага – 20080 кг. При цьому в пункті 24 вказаної СМR зазначено, що вантаж отримано 05.04.2023 року, під час розвантаження виявлена недостача продукції в кількості 80 мішків 2000 кг; Акт про недостачу продукції від 05.04.2023 року додається.
11.04.2023 року з метою врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача було  надіслано претензію про відшкодування збитків, в якій замовник вимагав протягом семи календарних днів з дня її отримання відшкодувати збитки у розмірі 206340 грн. 63 коп., завдані втратою частини вантажу під час надання транспортно-експедиторських послуг. Претензія була отримана відповідачем 19.04.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 12.04.2023 року.
21.04.2023 року за вих. № 2104/23 Товариством з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН" надано відповідь на претензію позивача, у якій відповідач для належного розгляду претензії просив надати фото/відео матеріалів, які би вказували на те, що вантаж, який перевозив представник експедитора, не відповідає кількості, ніж при його завантаженні, фото/відео вантажу в самому контейнері перед розвантаженням, переклад на українську мову сюрвейерского звіту.
24.05.2023 року позивач надав відповідачеві відповідь на відповідь на претензію (від 21.04.2023 року вих. № 2104/23), в якій направлено переклад на українську мову сюрвейєрського звіту (Акту перевірки) №МНР-230326 від 26.03.2023 року з нотаріальним засвідченням справжності підпису перекладача, а також фототаблицю із зображенням контейнера MRKU 8713803 та вантажу при розмитненні 04.04.2023 року на території митного посту "Сміла" Черкаської митниці. 
При цьому позивач вимагав у відповідача виконати вимоги щодо відшкодування йому збитків у розмірі 206340 грн. 63 коп., завданих втратою частини вантажу під час надання транспортно-експедиторських послуг, протягом семи календарних днів з дня отримання даної відповіді.
30.05.2023 року відповідачем було отримано вказаний вище лист, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення від 25.05.2023 року.
У відповідь на лист позивача від 24.05.2023 року, відповідач листом від 01.06.2023 року (вих. № 0106/23) повторно просив для належного розгляду претензії надати фото/відео матеріалів, які би вказували на те, що вантаж, який перевозив представник експедитора, не відповідає кількості, ніж при його завантаженні, фото/відео вантажу в самому контейнері перед розвантаженням.
Також з акту перевірки №МНР-230326, складеного Бейнс Інспекшн Юкрейн вбачається, що за результатами такої перевірки в присутності представника Бейнс Інспекшн Юкрейн, експедитора, представника митниці контейнер відкрили та розвантажили, щоб перевірити, який вантаж всередині. Весь вантаж був ідентифікований як лимонна кислота та моногідрат. Сорбіту та ізомальту не виявлено. Підрахунок мішків не проводився. Після перевірки контейнер був опечатаний пломбою D16940462.
За розрахунками позивача розмір шкоди, завданої відповідачем внаслідок втрати частини вантажу, складає 206  340 грн. 63 коп.
Інших належних та допустимих письмових доказів стосовно наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих останнім збитків за втрату вантажу.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, ст. 15, 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є їх порушення, невизнання або оспорення. Відтак, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у  ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1  ст. 173 Господарського кодексу України  господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1  ст. 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України). 
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).
За змістом ст. 908 Цивільного кодексу України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 4 ст. 909 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 ст. 306 Господарського кодексу України унормовано, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.
Згідно положень ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі. Залежно від виду транспорту, яким передбачається систематичне перевезення вантажів, укладаються такі довгострокові договори: довгостроковий - на залізничному і морському транспорті, навігаційний - на річковому транспорті (внутрішньому флоті), спеціальний - на повітряному транспорті, річний - на автомобільному транспорті. Порядок укладення довгострокових договорів встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень. Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до ст. 914 Цивільного кодексу України перевізник і власник (володілець) вантажу в разі необхідності здійснення систематичних перевезень можуть укласти довгостроковий договір. За довгостроковим договором перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а власник (володілець) вантажу - передавати для перевезення вантаж у встановленому обсязі. У довгостроковому договорі перевезення вантажу встановлюються обсяг, строки та інші умови надання транспортних засобів і передання вантажу для перевезення, порядок розрахунків, а також інші умови перевезення.
У разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ст. 920 Цивільного кодексу України).
За приписами ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Аналогічні положення передбачено у ст. 316 Господарського кодексу України. При цьому, правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначає Закон України "Про транспортно-експедиторську діяльність", який спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення.
За вимогами ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.
У той же час, відповідно до ч. 1 ст. 930 Цивільного кодексу України договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.
Так, як вбачається з матеріалів господарської справи,  23.06.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій", (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН", (експедитор) було укладено Генеральний договір транспортного експедирування № 2306-69/20sm, відповідно до умов п. 1.1. якого експедитор зобов`язується за плату і за рахунок клієнта надати або організувати надання транспортно-експедиторських послуг, пов`язаних з організацією та забезпеченням перевезень експортно-імпортних і транзитних вантажів клієнта, а також додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу повітряним, морським і автомобільним транспортом відповідно з узгодженими заявками клієнта.
Отже, судом першої інстанції правомірно встановлено, що між сторонами у даній справі склалися тривалі правовідносини у сфері надання послуг з транспортного експедирування.
Так, на підтвердження наявності між сторонами вказаних вище правовідносин судом також встановлено, що відповідач забезпечував доставку вантажу на адресу позивача, а саме – лимонну кислоту, сорбіт, ізомальт в кількості 20 тон; тип упакування – мішки на палетах; вартість 8350 дол. США (порт завантаження – QINGDAO; порт вивантаження – CONSTANTA; відправник - Linbing International Trading Hebei Co., Ltd; отримувач – Товариство з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій"; виконавець, фрахт, вивантаження, експедирування, довезення – Товариство з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН").
Відповідно до коносаменту № WMSS22101775 Компанією Linbing International Trading Hebei Co з порту QINGDAO (Китай) відправлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" в контейнері MRKU 8713803 (пломба № CN1805033) у порт вивантаження – CONSTANTA (Румунія) вантаж – моногідрат лимонної кислоти вагою 20080 кг, 800 мішків.
В подальшому, контейнер № MRKU 8713803 прибув у порт CONSTANTA (Румунія), а відповідно до коносаменту BECNDNII6/33 вантаж – моногідрат лимонної кислоти вагою 20080 кг, 800 мішків доставлено в контейнері MRKU 8713803 (пломба № CN1805033) у порт Рені (Україна).
На виконання умов укладеного Генерального договору транспортно-експедиційних послуг відповідачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" були виставлені рахунки на оплату послуг, а саме: рахунок № 385 від 24.03.2023 року на суму 244135 грн. 73 коп. на оплату послуги – фрахт MRKU 8713803; рахунок № 386 від 28.03.2023 року на суму 171375 грн. 16 коп. на оплату послуги – демередж поза митною територією України на територію Китаю MRKU 8713803, які були оплачені позивачем, що підтверджується копіями платіжних інструкцій кредитового переказу коштів № 787 від 30.03.2023 року та № 788 від 30.03.2023 року.
Проте, під час приймання вантажу в пункті призначення в присутності водія ОСОБА_1 комісією позивача було встановлено недостачу товару в кількості 80 мішків по 25 кг кожний, що становить 2000 кг, про що складено Акт про недостачу продукції від 05.04.2023 року, з тексту якого вбачається, що комісією у складі: головного інженера Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" – Хоменко П.В., головного технолога Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" – Шелудько О.В., завідувача складу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" – Матяш Т.О., бухгалтера – Бедуліна А.М., представника експедитора – Адаховський В.В., складено цей акт про недостачу продукції відповідно до Генерального договору експедирування № 2306-69/20sm, укладеного між Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН". 
Вказаний акт, який підтверджує і факт недостачі, і факт відсутності пломб на контейнері без застережень та зауважень підписано як з боку відповідальних осіб  Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій", так і з боку представника експедитора – водія автомобіля Адаховського В.В., внаслідок чого, позивачем до місцевого господарського суду було заявлено відповідний позов про стягнення збитків, спричинених втратою вантажу.
Статтею 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" встановлено, що експедитор відповідає перед клієнтом за кількість місць, вагу, якщо проводилося контрольне зважування у присутності представника перевізника, що зафіксовано його підписом, належність упаковки згідно з даними товарно-транспортних документів, що завірені підписом представника перевізника, якщо інше не встановлено договором транспортного експедирування. За невиконання або неналежне виконання обов`язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.
Відповідно до ст. 934 Цивільного кодексу України за порушення обов`язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.
За змістом положень ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. 
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.
За приписами ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Виходячи з приписів ст.22 Цивільного кодексу України, ст. 224, 225 Господарського кодексу України, суд констатує, що збитки мають правову природу, яка не ототожнюється з будь-якими сумами, які особа повинна сплатити у зв`язку з виконанням умов договору, оскільки під збитками слід розуміти реальну втрату матеріальних цінностей, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, або втрата доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника.
При цьому обов`язок доведення в суді факту протиправної поведінки відповідача, розміру завданої шкоди, а також прямого причинного зв`язку між ними покладається на позивача з документальним підтвердженням обґрунтованого розрахунку суми, що стягується на відшкодування заподіяної шкоди. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Водночас, відсутність або ж недоведеність хоча б одного елементів складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування шкоди (збитків).
Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи.
Відповідно до ч. 1,3,4 ст.226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків. Сторона господарського зобов`язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі, якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов`язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше. Не підлягають відшкодуванню збитки, завдані правомірною відмовою зобов`язаної сторони від подальшого виконання зобов`язання.
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
В той же час, в постанові від 11.06.2019 року у справі №907/603/17 Верховний Суд вказав, що вина перевізника за втрату, нестачу, псування та ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту, презюмується. Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема, внаслідок вини відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не охоплюється визначенням обставин непереборної сили, відповідно до ч. 1 ст. 924 Цивільного кодексу України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.
Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 року у справі №910/14398/16 дійшов висновку про те, що перевізник вантажу несе відповідальність за крадіжку вантажу, яка трапилась під час його перевезення.
Тобто відповідальність перевізника за пошкодження або втрату вантажу настає у тому випадку, якщо таке пошкодження було здійснене з моменту прийняття вантажу до перевезення та до видачі його одержувачеві. 
У такому разі вина перевізника презюмується і за наявності пошкоджень або втрати перевізник несе відповідальність крім випадків, якщо він доведе існування умов, за яких відповідно до договору перевезення та положень чинного законодавства він може бути звільнений від відповідальності (зокрема, супроводження вантажу іншою особою - експедитором). При цьому тягар доведення відсутності вини перевізника покладається на самого перевізника.
Так, судовою колегією з матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що спірний вантаж у визначеними перевізними документами кількості та якості було прийнято особою, яка забезпечувала перевезення без застережень та зауважень.
В той же час, умовами Генерального договору про  транспортне експедирування № 2306-69/20sm від 23.06.2020 року, а саме його п. 4.2.1 сторони погодили, що експедитор несе відповідальність перед клієнтом у вигляді відшкодування реального документально підтвердженого збитку за втрату, нестачу або пошкодження вантажу, викликаного винними діями експедитора або залучених ним третіх осіб у розмірі, що не перевищує максимальну межу відповідальності, встановлену коносаментом морського перевезення, СМR, ж/д накладної, за умови належного виконання клієнтом обов`язків. 
Пунктом 6.2  цього Генерального договору передбачено, що кожен випадок збитку, за який інша сторона вимагає відшкодування, повинен бути документально обґрунтований розрахунком і підтверджуючими документами.
Так, ст. 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: - вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; - примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; - типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; - договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Тобто Господарський кодекс України також передбачає широку свободу сторін при укладенні господарських договорів, з урахуванням того, що суб`єкти господарювання є рівними за своїм правовим статусом.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Тобто, у даному разі, сторони, укладаючи Генеральний договір про транспортне експедирування не погодили між собою види та кількість документів, які мають підтверджувати настання збитку для позивача в результаті втрати вантажу, а лише погодили таке підтвердження будь-якими документами.
У даному випадку позивачем пред`явлено суду на підтвердження настання для нього збитку, завданого внаслідок втрати відповідачем вантажу, Акт про недостачу продукції від 05.04.2023 року, з тексту якого вбачається, що комісією у складі: головного інженера Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" – Хоменко П.В., головного технолога Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" – Шелудько О.В., завідувача складу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" – Матяш Т.О., бухгалтера – Бедуліна А.М., представника експедитора – Адаховський В.В., складено цей акт про недостачу продукції відповідно до Генерального договору експедирування № 2306-69/20sm, укладеного між Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН". 
При цьому вказаний Акт було складено відповідальними особами під час приймання вантажу в пункті призначення в присутності водія Адаховського В.В., який не заперечував щодо такого підписання, та встановлено недостачу товару в кількості 80 мішків по 25 кг кожний, що становить 2000 кг., на що також в Акті відсутні будь-які заперечення та зауваження.
Отже, наявний у матеріалах господарської справи Акт про недостачу вантажу в даному випадку є належним та достатнім письмовим доказом, що підтверджує втрату такого вантажу у зазначеній вище кількості, з огляду на те, що сторонами в договорі, який визначений підставою позову конкретно не визначено, якими саме документами має підтверджуватися такий випадок для позивача.
Також, умовами п. 4.2.2 Генерального договору визначено, що експедитор не несе відповідальності за псування, втрату, пошкодження вантажу та / або його упаковки та інші збитки клієнта, викликані несвоєчасним отриманням від останнього заявки, інформації та документів на вантаж, а також у разі відсутності в них повної, точної і достовірної інформації про найменування, кількість, якість і інші характеристики вантажу, його особливості та властивості, умови його обробки, перевалки, зберігання, перевезення, інше та згідно із п. 4.2.3 Генерального договору експедитор не несе відповідальності за кількість і / або якість вантажу і / або його упаковки, доставленого в місце доставки вантажу при наявності непошкоджених пломб, якими було опломбовано контейнер і / або транспортний засіб на місці завантаження / митного оформлення.
Водночас, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що цим же Актом про недостачу продукції від 05.04.2023 року підтверджено не тільки факт недостачі, а і факт відсутності пломб на контейнері, що також посвідчено водієм Адаховським В.В. без заперечень та зауважень.
Отже, у даному разі застосування п. 4.2.3 Генерального договору, укладеного між сторонами, виключається. При цьому, зворотнього відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними та допустимими письмовими доказами у справі не доведено, що в свою чергу слугує підставою вважати про факт втрати вантажу клієнта саме з вини експедитора.
З огляду на вказане, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про доведеність позивачем порушень експедитором умов укладеного договору в частині належного збереження вантажу, у зв`язку із чим Товариству з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" завдано збитки у розмірі 206340 грн. 63 коп.
При цьому, доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі щодо того, що факт виявлення наявності/відсутності пломб на контейнері встановлювався одноособово представниками позивача, тобто без участі уповноваженого представника відповідача, а тому дане твердження не може бути достовірним та відповідати дійсності, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вони скаржником належним чином ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не доведені належними, допустимими та вірогідними доказами.
При цьому, умовами Генерального договору про транспортне експедирування на позивача не покладено обов`язку щодо відео- або фотофіксації факту недостачі вантажу, а, апріорі, встановлено доведення такого факту будь-якими доказами, якими по суті і є наявний Акт про недостачу.
Більш того, апелянтом не було спростовано факту відсутності пломб на транспорті, який перевозив вантаж, а навпаки підтверджується те, що після огляду контейнеру, в присутності представників митних органів, експедитора та сюрвейєра, вантаж завантажили знову в контейнер та опломбували його двома пломбами номер MC-UA 1124636 та номер НОМЕР_1 , які, в подальшому, 01.04.2023 року старшим інспектором відділу митного оформлення № 1 митного посту «Рені» Зелєніковим А.К. були «зрізані» та після фактичного огляду контейнер знову був опломбований пломбою номер ML-UA1124602, про що також складено «тельманську розписку» (отвес). Таким чином, із зазначеного вище судова колегія дійшла висновку, що на склад позивача транспорт експедитора з вантажем дійшов розпломбованим і апелянтом це не спростовано.
Також не приймається до уваги і довід скаржника про те, що при визначенні розміру збитків позивачем до загального розміру включені його додаткові витрати, які не впливають на вартість вантажу, оскільки останнім суду також не доведено, що такі витрати були б сплачені позивачем у будь-якому випадку, контрозрахунку збитків суду не надано тощо.
Інші доводи скаржника, зокрема щодо порушення судом вимог процесуального закону в частині вимог останнього про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із неявкою позивача, здійснення судом першої інстанції під час розгляду справи неправильного переходу зі спрощеного провадження в загальне позовне провадження, а також прийняття додаткових документів від позивача без перекладу українською мовою, також відхиляються судовою колегією, оскільки у даному разі порушення норм процесуального права місцевим господарським судом із зазначених апелянтом приводів не є підставами для скасування або зміни вірного по суті оскаржуваного рішення в силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.
Відтак, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН", м. Одеса не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду рішення Господарського суду Одеської області від 31.10.2023 року у справі №916/2979/23, а тому не можуть слугувати підставою для його скасування або зміни.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН", м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 31.10.2023 року у справі №916/2979/23 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно – західний апеляційний господарський суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СУПРАМАРІН", м.Одеса на  рішення Господарського суду Одеської області від 31.10.2023 року у справі №916/2979/23  залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 31.10.2023 року у справі №916/2979/23 – залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	А.І. Ярош