Справа № 345/5485/23 
Провадження № 33/4808/108/24 
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП 
Головуючий у 1 інстанції Гапоненко Р. В. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П., 
за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та її захисника адвоката Бойчук Н.В.,
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2023 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительку АДРЕСА_1 ,
визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, 
                                                   в с т а н о в и в :

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2023 року ОСОБА_1 визнано винуватою за ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто 536,80 грн. судового збору.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 15.10.2023 о 00.12 год. в м. Калуш по вул. Малицької керувала транспортним засобом Renault Lodgu д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння водій відмовилася, чим порушила п.2.5 ПДР України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2023 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Вважає, що оскаржувана постанова винесена з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а також не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи.
Зокрема, вказує на порушення вимог Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, допущені при складанні протоколу про адміністративне правопорушення:
- в протоколі не зазначено документу, що посвідчує особу правопорушника, дату видачі і найменування органу, що його видав;
- при складанні протоколу працівниками поліції не роз`яснено їй права та обов`язки, передбачені ст.ст. 55,56,63 Конституції України, ст.268 КУпАП та в протоколі відсутній її підпис про їх роз`яснення;
- було обмежено її право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу про адміністративне правопорушення та пояснення по суті правопорушення, які мають додаватися до протоколу про адміністративне правопорушення. Натомість їй надано можливість викласти усі свої пояснення і заперечення лише на одній з половиною лінійки в протоколі. Вона була фактично позбавлена можливості викласти письмово в окремому документі свої численні клопотання щодо незгоди з діями працівників поліції з приводу незаконного складання відносно неї протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Стверджує, що дійсно відмовилася пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів на місці зупинки транспортного засобу, оскільки не довіряла працівникам поліції. Проте, не відмовлялась від проходження огляду в закладі охорони здоров`я і факт її відмови від проходження такого огляду не зафіксований. Зокрема, акт огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, який підтверджує її нібито відмову від проходження огляду в медичному закладі, складений вже після складання протоколу про адміністративне правопорушення. Направлення до КНП «Калуська ЦРЛ» також не містить жодних даних про її відмову від проходження такого освідування в медичному закладі, в ньому зазначено виключно факт її відмови від використання алкотестера, а дані про те, що працівник поліції доставив її на огляд до закладу охорони здоров`я, не відповідають дійсності, що зафіксовано на відеозаписах. Крім того, це направлення їй не вручено, тому пройти освідування самостійно, щоб довести безпідставність відображених в протоколі даних, вона не мала можливості. Звертає увагу на те, що вона була згодна проїхати з працівниками поліції в медичний заклад для освідування, але хотіла попередити про це свого чоловіка і пішла до під`їзду свого будинку, щоб це зробити, після чого працівник поліції повідомив, що відносно неї буде складено протокол за ст. 130 КУпАП за відмову від проходження медичного огляду, у відповідь вона неодноразово вказувала, що не відмовляється. Можливість пройти медичне освідування після її фактичної згоди на це, працівниками поліції не було надано. При цьому вказує, що втікати з місця зупинки вона не збиралась, а в машину сіла лише для того, щоб завести двигун і зігрітись, та автоматично вирівняла кермо, автомобіль не здійснив будь-якого руху.
Вважає надуманими доводи суду про те, що вона начебто відмовилась від підписання акту огляду на стан сп`яніння і направлення в медичний заклад, а також від отримання копії протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки усі документи вона підписала без жодних відмов, що підтверджується відеозаписами.
Зауважує, що долучені до адміністративних матеріалів письмові пояснення особи з анкетними даними ОСОБА_2 , жодного відношення до складеного відносно неї матеріалів не мають.
За вказаних обставин, протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом в даній справі, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи і не викликали сумніви у суду.
Також вказує на інші, допущені працівниками поліції, порушення вимог чинного законодавства, які залишились поза увагою суду першої інстанції, зокрема:
- в порушення вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 09.11.2015 №1452/735, огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проведено за відсутності двох свідків; поліцейськими не забезпечено її доставку до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення; акт огляду на стан сп`яніння не складено в двох примірниках, та їй не вручено;
- в порушення вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису,затвердженого наказом МІВС від 18 грудня 2018 року №1026 відеозапис не здійснювався постійно (не здійснювався з початку зупинення її автомобіля), оскільки час на відеореєстраторі поліцейського, який складав протокол, не співпадає з відеореєстратором службового автомобіля та в іншого поліцейського.
Просить суд врахувати те, що її багатодітна родина (діти віком 3 роки, 7 років, 9 років і 15 років) є вимушено переміщеними особами через постійну небезпеку ракетних ударів по м. Києву. ЇЇ чоловік продовжує працювати у м. Києві, її мати через свій похилий вік не завжди може допомогти їй, а тому всі життєві і родинні питання залишаються на її плечах. Машина є єдиною можливістю встигнути відвезти дітей в школу, дитячий садочок, та забрати звідти, відвезти на заняття з музики, спортивної гімнастики, балету і в басейн, а також придбати продукти та привезти їх додому. Залишення її можливості керування автомобілем буде рівнозначним залишенню її можливості пересування та забезпечення дітей необхідними для них повсякденними потребами. 
Захисником адвокатом Бойчук  Н.В. були подані додаткові пояснення в яких вказано на необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування постанови судді із закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Захисник вказує на те що в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази,  які поза розумним сумнівом , підтверджують факт порушення ОСОБА_1 пункту 2,5 правил дорожнього руху. Звертає  увагу на те що висновок про доведеність вини у вчиненні правопорушення ґрунтується на даних, які були встановлені при перегляді відеозаписів,  які не були досліджені у повному обсязі та повинні тлумачитись на користь особи, яка притягається до відповідальності.
Зокрема, зі змісту відеозаписів вбачається, що  поведінка ОСОБА_1 при спілкуванні з поліцейськими була адекватною, зрозумілою та ввічливою, остання швидко здійснила пошук необхідних документів, які підтверджували керування транспортним засобом, а її рухи були збалансовані та скоординовані.
Вважає, що вищевказаним відеозаписом зафіксовано, що працівники поліції не роз`яснили ОСОБА_1 встановлений законом порядок проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та безпідставно повідомили,що вона може відмовитися від проходження огляду на стан сп`яніння,чим фактично схиляли її до вчинення правопорушення. 
Вважає, що у даному випадку не було дотримано приписів Інструкції та статті 266 КУпАП у зв`язку з чим ОСОБА_1 не може вважатися такою,  що відмовилась від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку
В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її захисник адвокат Бойчук Н.В., підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просили скасувати постанову суду та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав. 
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення  має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа  "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки “право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.
Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші. 
Апеляційний суд також неодноразово звертав увагу на недосконалість  КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року та вказував на необхідність здійснення правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України») 
Так, під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції у повному обсязі були реалізовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо  права скористуватись юридичною допомогою професійного захисника та були перевірені її доводи щодо невинуватості у вчиненні правопорушення, внаслідок чого було встановлено, що вони є безпідставними та повністю спростовуються сукупністю досліджених доказів.  
Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом. 
Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які  перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення. 
Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства. 
Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження  суд не закрив  провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду. 
Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад  відповідного правопорушення. 
Так, враховуючи, що в своїх доводах ОСОБА_1 та її захисник адвокат Бойчук Н.В. посилаються на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення, суд апеляційної інстанції у вважав за необхідне у повному обсязі перевірити вищевказані доводи. 
Разом з тим, суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність її вини у вчиненні правопорушення, оскільки в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також стверджує, що працівниками поліції було порушено встановлений законом  порядок проходження огляду на стан сп`яніння. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник адвокат Бойчук Н.В.  та особа яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 стверджували, що суд першої інстанції не надав належної оцінки сукупності доказів, які містяться в матеріалах провадження та прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення. 
Зокрема, ОСОБА_1 визнавала що дійсно керувала транспортним засобом та була зупинена працівниками поліції під час дії комендантської  години.  Стверджувала, що не перебувала в стані алкогольного сп`яніння та була тверезою і вважала що працівники поліції прийшли до безпідставного висновку про наявність в неї ознак алкогольного сп`яніння та запропонували пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальної технічного приладу на місці зупинки транспортного засобу. Вказувала, що вона не відмовлялась від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі і працівники поліції не забезпечили їй таку можливість. 
Апеляційний суд звертає увагу на те що в матеріалах провадження наявні письмові пояснення ОСОБА_1   від 06.12.2023 року (а.с. 17-21) в яких вона вказує, що вона дійсно 14 жовтня  2023 року зустрічались зі своїми родичами,  які вживали алкогольні напої. Разом з тим вона алкогольні напої не вживала та була тверезою, оскільки повинна була після зустрічі розвести всіх по домівках на власному автомобілі. Під час розвезення родичів в транспортному засобі відбувся родинний конфлікт щодо обговорення теми сприйняття людьми триваючої війни на прифронтових територіях порівняно з тими,  які знаходяться на суттєвому віддаленні від таких територій. Внаслідок цієї розмови вона була дуже схвильована та перебувала в нервовому пригніченому стані, хвилюючись за можливі негативні наслідки такого родинного  конфлікту
Стверджувала,  що саме в такому психологічному стані вона перебувала коли її зупинили працівники поліції, а тому вона не розуміла вимог працівників поліції, оскільки вперше опинилась  в такій ситуації і була обурена діями поліцейських, які не були з нею ввічливими. Вона відмовилася від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою Драгеру, оскільки не довіряла працівникам поліції. В подальшому працівники поліції запропонували їй пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі від якого вона не відмовлялась. Однак , у зв`язку з тим, що в неї розрядився телефон і вона хотіла попередити чоловіка про наявну ситуацію, то пішла до під`їзду будинку,  який перебував поруч щоб це зробити.  Вважала, що працівники поліції прийшли до безпідставного висновку про те, що вищевказані дії свідчили про її відмову проходити огляд на стан сп`яніння в медичному закладі. Так, вона неодноразово вказувала на те що згідна пройти такий огляд у закладі охорони здоров`я, однак працівник і поліції безпідставно відмовили їй у проведенні такого огляду та не доставили її до медичного закладу. 
В  судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 повністю підтримала вищевказані пояснення та стверджувала що вони відповідають дійсності

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю доводиться зібраними та дослідженими судом доказами.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №588771 від 15.10.2023 року, ОСОБА_1 15.10.2023 о 00.12 год. в м. Калуш по вул. Малицької керувала транспортним засобом Renault Lodgu д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння водій відмовилася, чим порушила п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. (а.с. 1)
Протокол складений уповноваженою особою – поліцейським СРПП Калуського РВП ст.сержантом поліції Сідляр В.В., із заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний ним та особою, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 була присутня при складанні вказаного протоколу, ознайомлена з його змістом, їй були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, повідомлено про те, що розгляд справи відбудеться в Калуському міськрайонному суді, про що свідчить власноручний підпис ОСОБА_1 .
У графі протоколу, якою передбачені пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зазначено: «З протоколом не згодна, від проходження освідування не відмовлялась і не відмовляюсь, про що неодноразово повідомила під запис працівників поліції, жодних порушень не допускала. Зараз на освідування не повезли.»
Статтею 254 КУпАП передбачено, що у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів. 
Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.
При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. 
Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним, оскільки зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП звинувачується у відмові від проходження в установленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та порушенні вимог ст.2.5 Правил дорожнього руху України.
Таким чином, доводи апелянта з приводу неналежності як доказу протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 є необґрунтованими, їм надано належну правову оцінку за результатом апеляційного дослідження, в ході якого апеляційним судом не встановлено порушень вимог статей 254, 255, 256 КУпАП.
При цьому, даними відеозаписів підтверджено, що працівник поліції ознайомив ОСОБА_1 зі змістом протоколу та висунутим звинуваченням, з правами та обов`язками, які передбачені законом, повідомив про можливість надати пояснення щодо висунутого обвинувачення та ознайомитись з матеріалами справи. 
До вказаного протоколу про адміністративне правопорушення додано направлення ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу, на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції в КНП «Калуська ЦРЛ», складене 15.10.2023 року о 00.35 год., у результаті огляду, проведеного поліцейським, виявлені ознаки сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від огляду за допомогою газоаналізатора Alcotest 6810 водій відмовилася. (а.с. 3).
Відповідно до акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, огляд ОСОБА_1 необхідно було провести у зв`язку з виявленими в неї ознаками сп`яніння: запахом алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від огляду ОСОБА_1 відмовилася (а.с. 2).
Апеляційним судом були досліджені відеозаписи, які долучено до матеріалів адміністративної справи (а.с. 7). 
Зокрема, зі змісту відеозаписів вбачається, що водій ОСОБА_1 була зупинена патрульними поліції за керування транспортним засобом в період комендантської години. Під час спілкування із ОСОБА_1 у поліцейського виникла підозра, що водій перебуває в стані алкогольного сп`яніння, про що було повідомлено водію та запропоновано їй пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора Драгер на місці зупинки транспортного засобу. Проте, на неодноразові запитання поліцейського водію ОСОБА_1 про те, чи згодна вона пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння за допомогою Драгера, водій уникала конкретної відповіді, посилаючись на некоректну поведінку поліцейського щодо її зупинення та звернення до неї, відсутності підстав для проведення такого огляду. Така поведінка ОСОБА_1 була розцінена поліцейським як ухилення від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та було запропоновано водію проїхати в медичний заклад для проходження такого огляду. Водій уникала відповіді на вищевказану вимогу поліцейського, а згодом вийшла з автомобіля та намагалася покинути місце події, проте була зупинена поліцейським. Поліцейським повідомлено ОСОБА_1 , що відносно неї буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, за п.2.5 ПДР, у зв`язку з відмовою від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, роз`яснено її права, передбачені ст. 268 КУпАП, ст. 63 Конституції України. Зокрема поліцейським роз`яснено, що водій може скористатись допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, послугами перекладача, давати пояснення. Водій зазначила, що не ухиляється і не відмовляється, їй просто незрозумілі підстави і вважає такі дії працівників поліції неправомірними. В подальшому ОСОБА_1 сіла в автомобіль завела двигун та почала крутити кермо, проте не змогла рушити з місця, оскільки поліцейський став перед її автомобілем та вигукнув «Ви зіб`єте працівника поліції!». Водій сиділа в автомобілі із заведеним двигуном поки не підійшов на місце події її чоловік. Працівником поліції було складено відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та зачитано протокол водію. ОСОБА_1 ознайомилася з протоколом, проте заявила, що не відмовлялася проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння і хоче пройти такий огляд в медичному закладі, про що написала у своїх поясненнях в протоколі та ствердила підписом. Також, водій відмовилася від підписання акту огляду на стан сп`яніння та направлення в медичний заклад.
Відеозапис отриманий у встановленому законом порядку і здійснений працівником поліції за допомогою наявних в нього технічних засобів, а відтак є належним та допустимим доказом факту відмови водія ОСОБА_1 , яка керувала автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння, на законну вимогу патрульних поліцейських, пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу алкотестера «Драгер» на місці зупинки транспортного засобу і в медичному закладі, та повністю доводить вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказаними відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та інші обставини, які прямо вказують на неї, як на правопорушника, який керував транспортним засобом з ознаками сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 , як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, була забезпечена реальна можливість скористатись своїми процесуальними правами та розпорядитись процесуальними обов`язками з метою захисту своїх інтересів, зокрема: прийняти рішення щодо згоди/відмови від огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в спеціалізованому медичному закладі; ознайомитися зі змістом висунутого обвинувачення, надати письмові пояснення та заперечення щодо висунутого обвинувачення та дій працівників поліції, тощо. 
Невиконання вимог п. 2.5 ПДР України передбачає адміністративну відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме – за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, що і покладено останньому у вину.
Доводи апелянта з приводу того, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, яким суд дав належну оцінку у відповідності до вимог ст. 252 КУпАП.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі.
Апеляційний суд неодноразово вказував на те, що згода водія транспортного засобу пройти огляд на стан сп`яніння під умовою виконання працівниками поліції непередбачених законом вимог, повинна розглядатися судом як фактична відмова від проходження такого огляду.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ПДР України водій транспортного засобу повинен не просто погодитись на проведення огляду на стан сп`яніння, а своєю поведінкою забезпечити реальну можливість проведення такого огляду і не створювати перешкоди для проведення такого огляду, висуваючи безпідставні умови, які значно ускладнюють або взагалі унеможливлюють проведення такого огляду.
Так, зі змісту поведінки ОСОБА_1 на місці події вбачається, що вона , будучи водієм транспортного засобу, маючи певні ознаки алкогольного сп`яніння, відмовилась від виконання вимог працівника поліції щодо проходження огляду на стан сп`яніння, мотивуючи свої дії  відсутністю належних підстав для проведення такого огляду. 
Апеляційний суд неодноразово зазначав, що відмова водія транспортного засобу від проходження огляду в медичному закладі мотивована незгодою із доводами поліцейського про наявність у водія ознак сп`яніння, вимогою забезпечити  участь адвоката, збереження транспортного засобу та наявних в ньому цінностей, не звільняє від відповідальності, оскільки  за своїм змістом спрямована на невиконання вимог п.2.5 ПДР та утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч.1 КУпАП.
Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Вказане  правопорушення може бути вчинено водієм транспортного засобу як до проведення такого огляду, так і під час його проведення. Апеляційний суд вважає, що не має істотного значення для вирішення питання про наявність складу правопорушення в діях водія транспортного засобу встановлення факту оформлення відповідного направлення до медичного закладу працівником поліції, оскільки  наявність або відсутність акту огляду та направлення до медичного закладу в матеріалах справи не впливають на правову оцінку дій водія транспортного засобу, який відмовився від проходження відповідного огляду на вимогу поліцейського. 
Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу  поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом  за внутрішнім переконанням. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів. 
Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Апеляційний суд вважає, що дії працівників поліції не порушували права та свободи ОСОБА_1 , а наявні у справі докази, отримані у встановленому законом порядку і не здобуті завдяки інформації, яку було отримано внаслідок істотного порушення прав та свобод. 
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.
Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд  у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно, на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.  
Разом з тим, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку є порушенням вимог п. 2.5 ПДР України та утворює склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
З матеріалів справи вбачається, що поліцейським було дотримано вимог закону та, за наявності підстав вважати, що ОСОБА_1 , як водій транспортного засобу, перебуває у стані алкогольного сп`яніння, їй було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці події та в закладі охорони здоров`я, однак ОСОБА_1 відмовилася від проходження такого огляду, про що свідчать дані, долучених до матеріалів провадження акту огляду, направлення на огляд та дані відеозапису. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апелянта стосовно того, що працівниками поліції була порушена процедура проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння у відповідності до вимог закону.
Відтак вимога працівників поліції пройти огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння була аргументованою, вмотивованою та ґрунтувалась на правових підставах. Доводи апелянта щодо неправомірності дій патрульних поліцейських безпідставні та спростовані наявними в матеріалах справи доказами.
Таким чином, сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, відмовилася від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, чим порушила вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Перевіряючи доводи про справедливість призначеного стягнення, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до  вимог ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.
Так, відповідно до ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Апеляційний суд приймає до уваги доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про те, що вона має її багатодітну родина (діти віком 3 роки, 7 років, 9 років і 15 років) є вимушено переміщеними особами , що її чоловік продовжує працювати у м. Києві,  і транспортний засіб є єдиною можливістю встигнути відвезти дітей в школу, дитячий садочок, та забрати звідти, відвезти на заняття з музики, спортивної гімнастики, балету і в басейн, а також придбати продукти та привезти їх додому.
Наявність вищевказаних обставин повністю підтверджується копією посвідчення,  копіями свідоцтв про народження та копіями довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ( а.с. 22-30)
Апеляційний суд приймає до уваги, що накладення на правопорушника стягнення у виді позбавлення керування транспортним засобом, що безумовно не може не позначитись на якості життя.
Зокрема, апеляційний суд вважає, що при призначенні стягнення ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст.34 КУпАП  необхідно враховувати як обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення те, що вона має на вихованні малолітніх та неповнолітніх дітей та є внутрішньо переміщеною особою. 
Разом з тим, апеляційний суд  звертає увагу на те, що вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП , за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та створює підвищену небезпеку, як для самого водія, так і для його пасажирів та інших учасників дорожнього руху і може призвести до тяжких непоправних наслідків. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що притягнення до адміністративної відповідальності  водіїв, які керують транспортним засобом у стані сп`яніння пов`язано із необхідністю створення безпечних умов для учасників дорожнього руху, збереження життя і здоров`я громадян. 
Підвищення ефективності впливу на дисципліну учасників дорожнього руху забезпечується чітким визначенням правових санкцій за вчинення такого правопорушення. 
Зокрема, встановлена законодавцем санкція за ч.1 ст. 130 КУПаП, якою передбачена відповідальність за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, не передбачає призначення іншого стягнення ніж те, яке застосовано судом першої інстанції до правопорушниці. 
При цьому, апеляційний суд виходить з того, що при визначенні стягнення  необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на  забезпечення виправлення правопорушника та попередження вчинення  ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами. 
Застосовуючи справедливе стягнення за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки. 
Суд першої інстанції, враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу порушниці, ступінь її вини, обставини, що пом`якшують відповідальність, призначив справедливе стягнення, яке відповідає вимогам закону.
Апеляційний суд  вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.
З огляду на наведене, підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2023 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення. 

Суддя Івано-Франківського
апеляційного суду                                                                     О.П. Васильєв