ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2024 року	Львів	Справа № 260/3845/23 пров. № А/857/20931/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Коваля Р.Й., Кухтея Р.В.,
за участі секретаря судового засідання      Ханащак С.І.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року про залишення позову без розгляду (головуючого судді Луцович М.М., ухвалену у підготовчому судовому засіданні о 11 год. 11 хв. м. Ужгород повний текст ухвали складено 17.10.2023) у справі №260/3845/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області про визнання дій протиправними та скасування рішення,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15.05.2023 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо прийняття рішення про анулювання платника єдиного податку та примусового переведення на загальну систему оподаткування, скасувати рішення відповідача №1/07-16-07-11/ НОМЕР_1 від 18.01.2021 про анулювання реєстрації платника єдиного податку.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без розгляду.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Апелянт просить витребувати матеріали справи №260/3848/21, як доказ у справі, яке колегія суддів не задовольняє, оскільки відповідно до частини 1 статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Частини 2 та 3 статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи в режимі відеоконференції представник позивача Гайду О.І. апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Представник відповідача Крупа-Газуда М.В. в режимі відеоконференції проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений встановлений строк звернення до суду та не наведено поважних причин пропуску вказаного строку.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на наступні обставини.
Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.
Проте, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.
Частина 2 статті 44 КАС України визначає, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Частина 1 статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частинами 4 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При цьому поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).
Отже, позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Оскільки початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
Тобто, право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів передбачено конкретно визначеним строком. Це, насамперед, викликано специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Статтею 56 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Згідно з пунктом 56.18 статті 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
Відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки операції відповідно до статей 39 і 39-2 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
У свою чергу, грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотримання якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (підпункт 14.1.39 пункт 14.1 статті 14 ПК України).
З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що в пункті 56.18 статті 56 ПК України закріплено загальне право платника податку оскаржувати в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу в будь-який момент після отримання такого рішення. Зазначене право може бути реалізоване платником податків з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 ПК України, лише щодо тих рішень контролюючого органу, які впливають на розмір грошових зобов`язань такого платника податків.
Інші рішення, які безпосередньо не впливають на розмір грошових зобов`язань платника податків, можуть бути оскаржені до суду у межах строку, визначеного процесуальним законом, тобто Кодексом адміністративного судочинства України у спірному випадку.
Поряд з цим, предметом позову у цій справі є рішення податкового органу про анулювання реєстрації платника єдиного податку, яке не є рішенням про нарахування/визначення грошового зобов`язання, відповідно строк у 1095 днів (пункт 102.1 статті 102 ПК України) в даному випадку не застосовується.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що строк звернення до суду з даними позовними вимогами становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що позивачем в судовому порядку оскаржено акт перевірки Головного управління ДПС у Закарпатській області №3235/07-16-07-11/2220003294 від 21.12.2020 в адміністративній справі №260/133/21. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 у справі №260/133/21 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог, а постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2021 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 у справі №260/133/21 скасовано, а провадження у справі закрито.
В оскаржуваному позивачем акті перевірки Головного управління ДПС у Закарпатській області №3235/07-16-07-11/ НОМЕР_1 від 21.12.2020 вказано «… відповідно до п.299.11 ст. 299 Податкового кодексу України реєстрація платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 підлягає анулюванню з 01.04.2017».
На запит судді Закарпатського окружного адміністративного суду Луцович М.М. Відділом документообігу та забезпечення судового процесу Закарпатського окружного адміністративного суду надано матеріали адміністративної справи №260/133/21.
Згідно матеріалів адміністративної справи №260/133/21 - 13 квітня 2021 року ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якому такий вказує: «…Відповідач, без згоди та заяви Позивача (платника податків) перевів на загальну суму оподаткування, при цьому анулював його як платника єдиного податку».
Однак як вже було зазначено вище судом до суду про оскарження рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку №1/07-16-07-11/ НОМЕР_1 від 18.01.2021 року позивач через представника звернувся лише 15.05.2023, а тому позивачем порушено шестимісячний строк звернення до суду, доказів на підтвердження поважності причин його пропуску не надано.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, з урахуванням з`ясованого вище та положень статті 122 КАС України, колегія суддів вважає, що позивач повинен був дізнатися про обставини анулювання реєстрації платника єдиного податку в процесі розгляду справи за його позовом про оскарження акту перевірки Головного управління ДПС у Закарпатській області №3235/07-16-07-11/ НОМЕР_1 від 21.12.2020, що підтверджується матеріалами справи №260/133/21. 
Доводи представника позивача про те, що позивач не отримував рішення податкового органу та дізнався про порушення своїх прав тільки 07.04.2023 після отримання відповіді на адвокатський запит є необґрунтованими, оскільки представником позивача не надано жодних доказів про те, що позивач звертався до відповідача до 04.04.2023 року з метою отримання копії рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, також представник позивача не навів жодних обставин, які безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість отримання позивачем рішення №1/07-16-07-11/ НОМЕР_1 від 18.01.2021 про анулювання реєстрації платника єдиного податку та звернення до суду для оскарження такого рішення, про наявність якого він достеменно знав, принаймні станом на 13.04.2021, що підтверджується поданою ним відповіддю на відзив у справі №260/133/21.
Доводи апелянта, що суд першої інстанції поновив строк звернення до суду ухвалою від 02.06.2023 відповідно провадження по справі відкрито спростовуються тим, що відповідно до частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про залишення без розгляду позовної заяви, оскільки така подана з пропуском строку. 
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання, а зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Крім того, у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в пункті 27 рішення від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20.08.2010, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року про залишення позову без розгляду у справі №260/3845/23 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                Р.Й. Коваль

                                                                                            Р.В. Кухтей

Повний текст постанови складено 22.01.2024