УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 161/2177/23
провадження № 51-2692ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області                               від 11 вересня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду                                        від 16 листопада 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня                     2023 року ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено за ч. 3 ст. 111-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади в освітніх закладах незалежно від типів та форм власності, органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління                    і контролю, підприємствах й організаціях державної чи комунальної власності                 та займатися освітньою і виховною діяльністю на строк 15 років.
Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні умисних дій, які виразилися у здійсненні громадянином України пропаганди у закладах освіти незалежно від типів та форм власності з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, встановленню та утвердженню тимчасової окупації частини території України, уникненню відповідальності за здійснення державою-агресором збройної агресії проти України, а також дій, спрямованих на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти (ч. 3 ст. 111-1 КК).
Так, громадянка України ОСОБА_4 , будучи заступником директора з навчально-виховної роботи (дистанційна освіта) у Волноваському опорному закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської міської територіальної громади, у період із 24 лютого 2022 року та не пізніше 01 вересня 2022 року, перебуваючи на окупованій території Волноваського р-ну Донецької обл., точні час та місце досудовим розслідуванням не встановлені, добровільно зайняла посаду заступника директора з виховної роботи в незаконно створеному закладі освіти - «муніципальному бюджетному освітньому закладі «Волноваська школа № 5 т.зв. «міністерства освіти і науки днр» окупаційної адміністрації держави-агресора.
З метою представлення окупаційній владі своєї особистої прихильності, формування в населення Волноваської міської територіальної громади думки невідворотності встановлення та утвердження російської окупації частини території України як єдиної законної влади на цій території, впровадження стандартів освіти держави-агресора у вказаному закладі, просуваючи ідеї проросійської спрямованості, незворотного і стабільного існування на теренах Донецької області влади рф та ідей «російського світу», ОСОБА_4                                 з 24 лютого 2022 року та не пізніше 01 вересня цього ж року, перебуваючи на окупованій території Волноваського р-ну Донецької обл., точні час та місце досудовим розслідуванням не встановлені, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, брала участь у агітаційному заході, висвітленому новинним ресурсом держави-агресора «федеральне агенство новин», з нагоди відкриття «Волноваської школи № 5». Так, ОСОБА_4 під час запису вказаного відеоматеріалу надала інтерв`ю невстановленій особі, у якому вона зазначила російською мовою: «Ми вивчатимемо нову програму разом з нашими дітьми …», достеменно розуміючи, що вказана «програма» спрямована на впровадження стандартів освіти держави-агресора.
Крім того, у період із 24 лютого 2022 року та не пізніше 01 вересня цього ж року, перебуваючи на окупованій території Волноваського р-ну Донецької обл., точні час та місце досудовим розслідуванням не встановлені, разом з іншими невстановленими громадянами та представниками незаконних органів рф, створених на окупованій території Донецької обл., добровільно обіймаючи посаду заступника директора з виховній роботи «муніципального бюджетного освітнього закладу «Волноваська школа № 5» т.зв. «міністерства освіти і науки днр», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, брала участь у проведені агітаційного заходу з нагоди «першого дзвоника», під час якого здійснювалася пропаганда у вказаному закладі освіти з метою встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України, а також висвітлювалися впроваджені стандарти освіти держави-агресора. 
Волинський апеляційний суд ухвалою від 16 листопада 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, просить скасувати вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 закрити у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Суть доводів захисника зводиться до того, що він не заперечує вчинення інкримінованих ОСОБА_4 діянь, однак на переконання захисника у цьому кримінальному провадженні залишилися не спростовані його твердження щодо можливого вчинення засудженою інкримінованих їй дій у стані крайньої необхідності (ст. 39 КК), внаслідок фізичного чи психічного примусу (ст. 40 КК)                        та в умовах виправданого ризику (ст. 42 КК).
Крім того, касатор стверджує, що його підзахисна заслуговує на найменш суворе з альтернативних покарань та наближене до мінімальної межі санкції статті.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 111-1 КК, висновок суду про доведеність її винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено, перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до               ст. 94 КПК. 
Стосовно тверджень захисника ОСОБА_5 про наявність, на його думку, обставин, що виключають протиправність діяння, то вони не є слушними з огляду на таке.
Насамперед колегія суддів зауважує, що такі доводи захисника були предметом перевірки судів попередніх інстанцій та визнані безпідставними.
Так, місцевий суд, із яким погодився і апеляційний суд, своє рішення обґрунтував тим, що суду не надано доказів, що ОСОБА_4 , будучи громадянкою України, вчинила дії, що ставляться їй у провину, під безпосереднім впливом фізичного примусу, унаслідок якого вона не могла керувати своїми вчинками, чи психічного примусу за умови, що такі дії були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом її правам або правам інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в цій обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці).
Натомість, як установили суди, послідовні показання допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 об`єктивно вказують на добровільність дій ОСОБА_4 . Як стверджує свідок, засуджена після виїзду з тимчасово окупованої території на підконтрольну Україні повідомила про свої                           наміри повернутися в місто Волноваха, яке на той момент було тимчасово окупованим.
Жодних об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до ОСОБА_4 застосовувався фізичний та/або психічний примус, внаслідок застосування яких/якого засуджена вчинила інкриміновані їй дії, суду не надано.
Крім того, місцевий суд зауважив, що досліджені докази свідчать, що                     ОСОБА_4 діяла добровільно, а будь-які докази про примушування її до вчинення таких дій, за встановлених вище судом обставин, відсутні. 
Також Луцький міськрайонний суд Волинської області у вироку зазначив, що у складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК, важливе значення має добровільність (якщо особа здійснювала відповідні дії не добровільно, а під примусом, склад правопорушення відсутній).
Водночас за наслідком дослідженням доказів місцевий суд установив, що ОСОБА_4 , під час інтерв`ю, висловлювала та впроваджувала наративи держави-агресора щодо освітніх процесів, за її програмами, щодо забезпечення викладання учням усіх навчальних дисциплін мовою агресора. Крім того, засуджена здійснювала пропаганду в закладі освіти та брала участь в організованих окупаційною владою заходах із нагоди «Першого дзвоника» як заступник директора з виховної роботи освітнього закладу. Під час таких заходів проводилася пропаганда держави-агресора серед дітей - неповнолітніх громадян України, у навчальному закладі.
Не залишилося поза увагою суду першої інстанції й те, що воєнний напад на Україну, окупація території Донецької області та встановлення на цій території окупаційних органів влади мали відкритий характер, а тому ОСОБА_4 , будучи громадянкою України, випускницею Харківського Національного педагогічного університету, учителем української мови та літератури з педагогічним стажем понад 20 років, з огляду на вік та достатній життєвий досвід, очевидно, усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання, тобто діяла з прямим умислом.
Зазначене, а також факт добровільного повернення засудженої на окуповану територію, як слушно вказав місцевий суд, є підтвердженням невимушеності її поведінки, відсутності будь-якого примусу стосовно неї. Отже, її дії були цілком добровільними.
Верховний Суд погоджується з такими висновками та додатково зауважує,                   що твердження захисника в касаційній скарзі про можливе вчинення                   ОСОБА_4 діяння: у стані крайньої необхідності; в умовах виправданого ризику; внаслідок застосування до засудженої психічного та/або фізичного примусу, є лише гіпотетичним. Так, касатор не зазначає, серед іншого, відомостей, необхідних для перевірки наявності обставин, які виключають протиправність діяння, зокрема: у чому полягала небезпека, яка підлягала усуненню засудженою, та кому/чому вона загрожувала; у чому саме полягав фізичний примус та                              не вказує про будь-яких осіб, які здійснювали на засуджену тиск і за яких обставин; яку шкоду його підзахисна намагалася відвернути, вчиняючи протиправні                діяння.
Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що твердження скаржника про співпрацю його підзахисної з окупантами задля виявлення реальних зрадників і колаборантів і притягнення їх до відповідальності, то такі доводи, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є лише припущенням, оскільки не підтверджуються жодними доказами. Крім того, касатором                             не надано доказів того, що ОСОБА_4 не мала можливості відмовитися від цієї посади.
Не є слушними доводи захисника і про суворість призначеного його підзахисній покарання, з огляду на таке.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. 
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Як убачається зі змісту вироку, суд призначив ОСОБА_4 покарання, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину та підвищену його суспільну небезпечність; відомості про особу особу засудженої, яка раніше не судима; наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану та відсутність обставин, які його пом`якшують.
Урахувавши викладене, а також з метою дотримання принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 неможливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив їй покарання в межах санкції ч. 3                         ст. 111-1 КК. Водночас суд не знайшов підстав для застосування приписів                      статей 69, 75 КК.
Верховний Суд вважає, що визначене місцевим судом засудженій і залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних рішеннях                  судів, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій.                                  З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє                                  у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                               ОСОБА_3