ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 489/661/21
провадження № 61-16743св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн», товариство з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та порядок», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва у складі судді Рум`янцевої Н. О. 
від 10 серпня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Коломієць В. В., Ямкової О. О., від 18 жовтня 2023 року, і виходив з наступного.
Основний зміст позовних вимог та заперечень щодо них
1.            У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                               ТОВ «Преміум лігал колекшн», ТОВ «Нерухомість-Закон та порядок», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д. В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
2.            Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 14 вересня 2007 року між 
ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 08/09/2007/840 К-2044, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 47 000 доларів США строком на 120 місяців, зі сплатою 14,49 % річних. Кінцевий термін повернення кредиту 11 вересня 2017 року.
3.            З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору цього ж дня ОСОБА_1 передала в іпотеку ВАТ КБ «Надра» належну їй квартиру АДРЕСА_1 .
4.            Позивачка зазначала, що ОСОБА_2 перестала виконувати свої зобов`язання за кредитним договором у листопаді 2008 року. Однак кредитор не пред`являв вимог щодо повернення заборгованості за договором.
5.            30 квітня 2020 року ПАТ КБ «Надра» уклало з ТОВ «Преміум лігал колекшн» договір про відступлення права вимоги за кредитними та іпотечними договорами, у тому числі й щодо вищевказаних кредитного та іпотечного договорів.
6.            Новий кредитор також не пред`являв жодних вимог та претензій до ОСОБА_2 . Однак 17 грудня 2020 року ТОВ «Преміум лігал колекшн», посилаючись на наявність застереження у іпотечному договорі, продало 
ТОВ «Нерухомість-Закон і порядок» предмет іпотеки, на підставі якого за останнім зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру.
7.            Позивачка вказувала, що у договорі іпотеки наявне застереження, яким передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом продажу предмету іпотеки. Однак його реалізація можлива лише у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», і за умови надання нотаріусу відповідного договору іпотеки та її погодження, чого зроблено не було.
8.            З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила позов задовольнити, визнати недійсним укладений 17 грудня 2020 року між ТОВ «Преміум лігал колекшн» та ТОВ «Нерухомість-Закон і порядок» договір купівлі-продажу предмету іпотеки, а саме квартири 
АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Пономарьовою Д. В., та зобов`язати приватного нотаріуса Пономарьову Д. В. внести інформацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зміну власника квартири на ОСОБА_1 .
9.            ТОВ «Преміум лігал колекшн» проти задоволення позову заперечувало, посилаючись на безпідставність заявлених вимог. Відповідач наголошував на тому, що реалізація предмету іпотеки відбулася з дотриманням порядку, передбаченого Законом України «Про іпотеку», а тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
10.         Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 
2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щопід час продажу спірної квартири було дотримано законодавчо встановлених вимог, що підтверджено належними та допустимими доказами, наданими відповідачами. Договором іпотеки чітко передбачено право іпотекодержателя у разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу від свого імені в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». Вимогу про усунення порушень, в якій зазначено зміст порушеного зобов`язання, суму заборгованості та необхідність її погашення, а також наслідки невиконання зобов`язань, а саме, що іпотекодержатель буде змушений ініціювати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», ОСОБА_1 отримала особисто 24 червня 2020 року та станом на день укладення спірного договору купівлі-продажу зобов`язання не виконала. Твердження позивачки, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки нотаріусу не було надано договір іпотеки спростовується матеріалами нотаріальної справи. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
11.         Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2023 року - без змін.
12.         Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що кредитором при зверненні стягнення на предмет іпотеки було дотримано вимог Закону України «Про іпотеку», нотаріус при посвідченні договору купівлі-продажу предмета іпотеки мав договір іпотеки і керувався його змістом, зокрема врахував іпотечне застереження, у якому іпотекодавець погодила право кредитора продати її нерухомість через процедуру, передбачену статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а тому її повторна згода на продаж не вимагається. Задоволення кредитором своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а не шляхом стягнення з позичальника заборгованості у судовому порядку, є його правом.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
13.         17 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
14.         Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та
апеляційної інстанції заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 676/1958/16-ц, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц,
від 23 січня 2019 рокуу справі № 306/1224/16-ц, від 20 березня 2019 рокуу справі № 306/2053/16-ц та у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 607/8488/18, від04 лютого 2021 року у справі № 725/2881/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
15.         У касаційній скарзі заявницязазначає, що при вирішенні спору суди не звернули увагу на те, що договором іпотеки прямо не передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки без отримання окремого дозволу іпотекодавця. Попередня домовленість сторін (пункт 7 договору іпотеки) про застосування статті 38 Закону України «Про іпотеку» не означає, що іпотекодавець надав іпотекодержателю право продати предмет іпотеки без окремого або конкретного доручення (з ціною продажу тощо). 
16.         Посилається на те, що судами залишено поза увагою той факт, що повідомлення про усунення порушень не містить ціни продажу предмету іпотеки, що по суті унеможливлює здійснення іпотекодержателем прав, наданих  статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
17.         У касаційній скарзі заявниця зазначає, що обставини справи вказують, що продавець не надав та не міг надати доказів виконання обов`язку забезпечення прав осіб, які мають зареєстровані права на предмет іпотеки (право проживання), зокрема можливості його викупу.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
18.         Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 489/661/21. 
У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19.        14 вересня 2007 року ОСОБА_2 уклала з ВАТ КБ «Надра» кредитний договір № 08/09/2007/840 К-2044, за умовами якого отримала у кредит 
47 000 доларів США, зі сплатою 14,49 % річних, строком до 11 вересня 2017 року.
20.        Цього ж дня з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору та повернення банку 47 000 доларів США у строк до 
11 вересня 2017 року та сплати процентів за користування коштами 
ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належну їй квартиру 
АДРЕСА_1 .
21.        Відповідно до пунктів 5.1.6, 5.1.7 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов`язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконане; у випадку порушення позичальником зобов`язань, встановлених кредитним договором та/чи обов`язків заставодавця за цим договором, а також інших обов`язків іпотекодавця, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, а в разі його невиконання - отримати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки.
22.        У пунктах 6.1, 6.2 договору сторони погодили, що іпотека виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору, а припиняється у разі: виконання зобов`язань по кредитному договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до норм діючого законодавства; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання цього договору недійсним; знищення (втрати) предмету іпотеки. 
23.        Пунктами 7.1-7.5 договору іпотеки сторони визначили, що іпотекодержатель має право вимагати задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язання у цілому або в тій чи іншій його частині.
24.        Іпотекодавець у будь-який час до реалізації предмету іпотеки має право припинити звернення стягнення на нього виконанням зобов`язання у повному обсязі.
25.        Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
26.        Іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у межах, передбачених пунктом 7.4 договору.
27.        30 квітня 2020 року ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Преміум лігал колекшн» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами.
28.        24 червня 2020 року ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Преміум лігал колекшн» вимогу про погашення протягом тридцяти днів з моменту її отримання заборгованості за кредитним договором від 14 вересня 2007 року у розмірі 
2 233 223, 83 грн, що еквівалентно 82 799, 70 доларів США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 44 441, 82 долари США, що еквівалентно 1 198 658, 10 грн, заборгованості по відсотках у розмірі 
32 127, 29 доларів США, що еквівалентно 866 517, 19 грн та заборгованості за комісією у розмірі 6 230, 59 доларів США, що еквівалентно 168 047, 74 грн.
29.        ТОВ «Преміум лігал колекшн» у цій вимозі попередило ОСОБА_1 , що у випадку несплати суми заборгованості, буде звернуто стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом його продажу будь-якій особі у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
30.        17 грудня 2020 року ТОВ «Преміум лігал колекшн» на підставі 
статті 38 Закону України «Про іпотеку» продало квартиру 
АДРЕСА_1 ТОВ «Нерухомість-Закон та порядок». Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В.
31.        У відповідності до копії нотаріальної справи, наданої на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д. В., заведеної у зв`язку з укладанням зазначеного вище договору купівлі-продажу, сторонами було надано приватному нотаріусу договір іпотеки від 14 вересня 2007 року та договір про відступлення прав вимоги                від 30 квітня 2020 року.
Позиція Верховного Суду
32.        Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
33.        Згідно з положеннями пункту 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
34.         Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
35.         Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
36.         Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
37.         Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
38.         Відповідно до змісту статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
39.         Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.
40.         Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
41.         Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
42.         Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
43.         Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
44.         Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
45.         При вирішенні спору про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог має зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
46.         При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено наявність підстав недійсності правочину й порушення прав.
47.         Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
48.         У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
49.         Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
50.         Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
51.         Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час звернення стягнення на предмет іпотеки) якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. 
52.         Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.
53.         Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.
54.         Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.
55.         Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.
56.         Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.
57.         Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.
58.         Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.
59.         Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
60.         Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
61.         Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи підстави позову й вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки позивачка не надала належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. Судами правильно встановлено, що ТОВ «Преміум лігал колекшн» правомірно уклало з ТОВ «Нерухомість-Закон та порядок» договір купівлі-продажу предмету іпотеки.
62.         На виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель ТОВ «Преміум лігал колекшн» 04 травня 2020 року рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення направило позивачці (іпотекодавцю) вимогу про порушення основного зобов`язання та іпотечного договору з пропозицією сплатити заборгованість, а також попередженням про наслідки несплати заборгованості з урахуванням положень статті 33  Закону України «Про іпотеку», зокрема шляхом продажу предмету іпотеки іншій особі. 
63.         Вказане повідомлення позивачка отримала 24 червня 2020 року (т. 1, 
а. с. 28), проте вимоги іпотекодержателя не задовольнила, боргові зобов`язання за кредитним договором перед кредитором залишились невиконаними.
64.          Встановлені у справі обставини свідчать, що іпотекодержатель дотримався норм законодавства при зверненні стягнення на предмет іпотеки та умов договору іпотеки. Іпотекодержатель повідомив іпотекодавця про наявність боргу і необхідність його погашення, про наслідки невиконання заявлених вимог, серед іншого, про можливий продаж предмета іпотеки на підставі 
статті 38 Закону України «Про іпотеку». 
65.         Умови договору іпотеки (пункт 7) містять іпотечне застереження, яким передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 
66.         Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 
2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
67.         Згідно з пунктом 61 Порядку № 1127 (у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності)для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
68.         На момент укладення оскарженого договору, іпотекодержатель надав приватному нотаріусу, який вчиняв реєстраційну дію щодо спірного майна, всі необхідні документи, передбачені пунктом 61 Порядку № 1127, а тому приватний нотаріус не мав правових підстав для відмови у державній реєстрації прав за новим власником, визначених у частині першій статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
69.         Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, надав належну оцінку як кожному доказу окремо, так і доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
70.         Слід також зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
71.         Висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які послалася заявниця у касаційній скарзі. 
72.         Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального чи порушенням норм процесуального права. 
73.         Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
74.         Враховуючи наведене, встановивши у межах доводів касаційної скарги відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.            Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.            Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 
2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 жовтня 
2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | Є. В. Синельников
| О. М. Осіян
| В. В. Шипович