ПОСТАНОВА  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2024 року
м. Київ
справа № 199/8960/19
провадження № 61-1138св23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідач -   ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:   ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_9 , Новомосковська районна державна нотаріальна контора, Орган опіки та піклування Вільнянської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, правонаступником якого є Орган опіки та піклування Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на рішення Амур?Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року у складі судді Якименко Л. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року у складі колегії суддів Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернулися з позовами до ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, зміну черговості спадкування.
Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що із 2000 року до 22 квітня 2008 року вона проживала разом із ОСОБА_12 без реєстрації шлюбу. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах у них народилося троє дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач зазначала, що їхня сім`я проживала у квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності в цілому належала ОСОБА_12 .
У 2007 році ОСОБА_12 здійснив обмін квартири АДРЕСА_1 , в якій мешкала його родина, на будинок АДРЕСА_2 , що належав на праві приватної власності ОСОБА_8 .
Оформлення договору міни здійснював ОСОБА_12 , проте, через брак часу, для підготовки документів та оформлення договору міни (чи іншого договору) він надав довіреність ОСОБА_7 на продаж його квартири. У свою чергу, власниця будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_8 повинна була продати ОСОБА_12 зазначений будинок шляхом оформлення договору купівлі-продажу у нотаріуса. Ці домовленості було скріплено розпискою про обмін спірної квартири на будинок АДРЕСА_2 . При цьому ОСОБА_12 отримав доплату за його обмін у розмірі 20 000  доларів США. Усні домовленості щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартири та будинку ОСОБА_12 не встиг здійснити, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Фактичний обмін на момент його смерті вже було здійснено.
24 червня 2008 року ОСОБА_7 , діючи на підставі довіреності, виданої ОСОБА_12 за життя, здійснила продаж спірної квартири ОСОБА_8 та малолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які зареєстрували своє місце проживання у спірній квартирі та проживають і зареєстровані до цього часу. 
За позовом дочки ОСОБА_12 від першого шлюбу ОСОБА_13 рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від  15 жовтня 2013 року у справі № 22-ц/774/9173/13 договір купівлі?продажу спірної квартири було визнано недійсним, а також визнано за нею в судовому порядку право власності на 1/4 частку спірної квартири в порядку спадкування за законом. При цьому, розглядаючи цю справу та ухвалюючи рішення про визнання права власності в порядку спадкування на 1/4 частку спірної квартири за ОСОБА_13 , суд не взяв до уваги, що спадкоємцями цієї квартири є не тільки малолітні діти спадкодавця: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а й дружина померлого ОСОБА_12 ОСОБА_2 
05 травня 2008 року між продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_2 , яка діяла від себе особисто, а також як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 .
Позивачі вказували, що до теперішнього часу ОСОБА_2 із дітьми мешкають на АДРЕСА_2 . 
Після укладення ОСОБА_2 шлюбу з ОСОБА_17 (прізвище чоловіка до шлюбу - ОСОБА_18 ) у них народилося троє дітей ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_9 . Усі шестеро дітей проживають разом з матір`ю ОСОБА_2 та її чоловіком у вказаному будинку. 
ОСОБА_2 у позові вказує, що за життя ОСОБА_12 фактично розпорядився своєю власністю, здійснив обмін належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 на будинок АДРЕСА_2 , але не встиг оформити цей обмін, зокрема укласти нотаріально посвідчені договори купівлі?продажу квартири та будинку. Фактично обмін був здійснений. До цього часу ОСОБА_8 разом із дочкою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешкають та зареєстровані у спірній квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 19 червня 2018 року № 128099453 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано лише на 1/4 частку за відповідачем ОСОБА_5 . Підставою виникнення права власності вказано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2013 року у справі № 22?ц/774/9173/13. Вид спільної власності зазначено - спільна часткова власність. Інші співвласники квартири відсутні.
Оскільки договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_7 (за довіреністю від імені ОСОБА_12 ) та ОСОБА_8 , яка діяла від себе особисто та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , визнано недійсним в судовому порядку, а за позивачем у цій справі ОСОБА_13 визнано право власності на 1/4 частку спірної квартири в порядку спадкування за законом після батька ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , та державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасовано, позивач ОСОБА_2 вважає, що їх спільні з ОСОБА_12 діти та вона мають право на спадкування спірної квартири.
Позивач ОСОБА_2 вказувала, що, ухвалюючи рішення про визнання права власності в порядку спадкування на 1/4 частку спірної квартири за ОСОБА_13 , Апеляційний суд Дніпропетровської області не врахував те, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_12 є також і дружина померлого ОСОБА_2 , а тому визначена частка у спадкуванні є неправильною.
ОСОБА_12 заповіту не залишив та на момент його смерті шлюб між ним та ОСОБА_2 не був зареєстрований, хоча вони разом зі своїми спільними трьома дітьми проживали на АДРЕСА_2 .
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2010 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , без шлюбу з ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідно встановлено, що ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , є батьком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач ОСОБА_2 вказувала, що вона відповідно до вимог статті 1258 ЦК України є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_12 та згідно з положеннями статті 1259 ЦК України має право одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування. Вона з померлим чоловіком проживала однією сім`єю з 2000  року, вони мали трьох спільних дітей. Позивач не працювала, виховувала та піклувалась про малолітніх дітей, єдиним джерелом доходу сім`ї були доходи ОСОБА_12 . Зазначала також, що у 2008 році він тяжко захворів, ОСОБА_2 піклувалася, лікувала, надавала йому підтримку та допомогу. Після його смерті саме ОСОБА_2 займалася похованням.
З посиланням на усі вказані обставини ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених  позовних вимог, просила:
змінити черговість одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , надавши ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем четвертої черги за законом, право на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги за законом;
визнати за нею та за її дітьми право власності за кожним по 1/5 частині квартири АДРЕСА_1 ;
визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 .
Під час розгляду справи ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла повнолітня та звернулася із самостійними вимогами про визнання за нею права власності на 1/5 частку спірної квартири, після смерті батька ОСОБА_12 
18 грудня 2020 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклала шлюб з ОСОБА_22 та змінила прізвище на « ОСОБА_23 ».
В обґрунтуванні своїх позовних вимог ОСОБА_24 зазначала, що спадщину після смерті батька прийняли: вона (на той час неповнолітня), її мати ОСОБА_2 , неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також дочка ОСОБА_12 від першого шлюбу ОСОБА_13 . При цьому її батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі, проте мати ОСОБА_2 опікувалася батьком під час його хвороби, у зв`язку з чим ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем четвертої черги за законом, має право на спадкування 1/5 частку квартири нарівні зі спадкоємцями першої черги.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 квітня 2021 року залучено самостійним позивачем у справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року позов задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Судові витрати покладено на сторону, яка їх понесла.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документа на спірну квартиру, яка на час смерті належала спадкодавцю, тому відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України підлягає визнанню за спадкоємцями першої черги за законом: ОСОБА_24 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зміну черговості спадкування та визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом на 1/5 частку спірної квартири, нарівні зі спадкоємцями першої черги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_2 не надала до суду передбачених статтями 77, 78 ЦПК України належних та допустимих доказів того, що за життя ОСОБА_12 через похилий вік чи тяжку хворобу або каліцтво перебував у безпорадному стані, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для зміни черговості у спадкуванні та визнання за ОСОБА_2 права власності на частину спадкового майна нарівні зі спадкоємцями першої черги і, відповідно, визнання за кожним з них права власності на 1/5 частку спадкового майна.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскаржили його в апеляційному порядку в частині вирішення позовних вимог про зміну черговості спадкування та визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом на 1/5 частку спірної квартири.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено без задоволення. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року в оскаржуваній частині залишено без змін. 
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зміну черговості одержання ОСОБА_2 права на спадщину за законом, виходив з того, що ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів про наявність обставин, з якими закон пов`язує право зміни черговості на спадкування, а саме: здійснення опіки над спадкодавцем, матеріальне забезпечення його та надання будь-якої іншої допомоги, що має матеріалізоване вираження, тривалий час здійснення цих дій, а також безпорадний стан спадкодавця.
У частині задоволених позовних вимог рішення суду не оскаржувалось та не було предметом апеляційного перегляду. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2023 року,  ОСОБА_24 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду  в частині вирішення позовних вимог про зміну черговості спадкування та визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом на 1/5 частку спірної квартири й ухвалили нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування частини другої статті 1259  та статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладених у постановах Верховного Суду від: 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61?11757св19), 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-16583св21), 27 травня 2021 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61?14692св19). 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки обставинам, встановленим судовими рішеннями у справах № 2о-131/09, № 22-ц/490/2584/2012, № 22ц-11651/11, № 8-ц/490/50/12, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, яка переглядається.
Зокрема, вказує, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2010 року у справі № 2о-131/09 встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_12 з 31 серпня 2000 року до дня його смерті. 
Також суди не взяли до уваги інші обставини, встановлені та підтверджені належними доказами під час розгляду вказаної справи, зокрема, що організацією поховання ОСОБА_12 займалася ОСОБА_2 , що за життя спадкодавець мав захворювання, які стали причиною його смерті, а також те, що ОСОБА_2 доглядала за хворим спадкодавцем, надавала йому допомогу та підтримку, оскільки останній був у безпорадному стані.
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якій заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про зміну черговості спадкування та визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом на 1/5 частку спірної квартири й ухвалили нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, вказуючи на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 346/1178/17 (провадження № 61-48393св18), від 19 травня 2020 року у справі № 453/968/17 (провадження № 61-17623св19), від 11 грудня 2020 року у справі № 373/1144/17 (провадження № 61-3391св19), та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, відповідно до якого підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Доводи інших учасників справи
У травні 2023 року ОСОБА_7 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_24 , в якому просила задовольнити касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому наявні підстави для їх скасування в цій частині.
Також у травні 2023 року від ОСОБА_8 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_9 , надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_24 , в якому остання просила касаційну скаргу задовольнити, рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
У липні 2023 року до Верховного Суду від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_9 , надійшли відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в яких заявники просять касаційну скаргу задовольнити, рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 23 березня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребував цивільну справу з Амур?Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.
У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 26 червня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
Верховний Суд ухвалою від 10 січня 2024 року справу призначив до розгляду.
Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 10 січня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюк В. В.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_2 з 2000 року до 22 квітня 2008 року проживала разом із ОСОБА_12 без реєстрації шлюбу. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах у них народилося троє дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Їх сім`я проживала у квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності в цілому належала ОСОБА_12 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_12 помер.
Під час розгляду справи ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла повноліття та звернулася із самостійними вимогами про визнання за нею права власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
18 грудня 2020 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклала шлюб з ОСОБА_22 та змінила прізвище на « ОСОБА_23 » (т. 2, а.с. 29).
ОСОБА_12 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 : 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським заводом валків 01 вересня 1995 року; 1/3 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 листопада 2007 року після смерті матері ОСОБА_25 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_13 ; 1/3 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 листопада 2007 року після смерті батька ОСОБА_26 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_14 .
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2010 року у справі № 2о-131/09 встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , 1982 року народження, з ОСОБА_12 , 1968 року народження, яким помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Встановлено, що ОСОБА_12 , 1968 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , є батьком дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1. а.с. 20-22).
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_26 є його діти, які на час відкриття спадщини були неповнолітніми, а саме: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також спадкоємцем першої черги за законом є дочка спадкодавця від першого шлюбу ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , яка прийняла спадщину згідно з частиною четвертою статті 1268 ЦК України.
Отже, встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_12 прийняли спадкоємці першої черги за законом - його діти, по 1/4 частині кожен.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2013 року, зокрема, визнано за ОСОБА_27 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1. а.с. 23-27).
Згідно з інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 лютого 2019 року № 157457047 відомості щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за спадкодавцем відсутні.
Постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 жовтня 2019 року, виданими державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л. П., за заявами ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено з тих підстав, що спадкоємці не надали документ, який посвідчує право власності спадкодавця на спадкову квартиру, що не дає можливості видати свідоцтво про право на спадщину (т. 1. а.с.138-140).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 жовтня 2019 року, виданою державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л. П., за заявою ОСОБА_2 , у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено з тих підстав, що згідно з матеріалами спадкової справи спадкоємцями ОСОБА_12 першої черги за законом, які прийняли спадщину в рівних частках, є діти ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що не дає можливості спадкувати спадкоємцям четвертої черги (т.1. а.с.141).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги не підлягають задоволенню.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18).
Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
Частиною третьою статті 1268 ЦК України визначено порядок прийняття спадщини, а саме: спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
Подібні за змістом висновки висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених обставин (постанови Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18) та від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18)).
Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. 
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Відповідно до вимог частин першої, четвертої  статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що із 2000 року до 22 квітня 2008 року вона проживала разом із ОСОБА_12 без реєстрації шлюбу. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах у них народилося троє дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2010 року у справі № 2о-131/09 встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , 1982 року народження, з ОСОБА_12 , 1968 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Встановлено, що ОСОБА_12 , 1968 року народження, є батьком дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_2 вказувала, що вона, відповідно до вимог статті 1258 ЦК України є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_12 та згідно з положеннями статті 1259 ЦК України має право одержати право на спадкування разом зі спадкоємцем тієї черги, який має право на спадкування, оскільки вона з померлим чоловіком проживала однією сім`єю з 2000 року, вони мали трьох спільних дітей, позивач не працювала, виховувала та піклувалась про малолітніх дітей, єдиним джерелом доходу сім`ї були доходи ОСОБА_12 .  
Також зазначала, що у 2008 році ОСОБА_12 тяжко захворів, ОСОБА_2 його постійно доглядала, а після його смерті займалася організацією поховання.
Як встановлено судами, спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_26 є його діти, які на час відкриття спадщини були неповнолітніми, а саме: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також спадкоємцем першої черги за законом є дочка спадкодавця від першого шлюбу ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , яка прийняла спадщину згідно з частиною четвертою статті 1268 ЦК України.
Отже, встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_12 прийняли спадкоємці першої черги за законом - його діти, по 1/4 частині кожен.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2013 року, зокрема, визнано за ОСОБА_27 право власності на 1/4 частку квартири  АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Суди першої та апеляційної інстанції також встановили, що ОСОБА_2 , 1982 року народження, є спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки факт їх проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Місцевий суд, встановивши, що ОСОБА_12 не був особою похилого віку, доказів неможливості ним самостійно забезпечити умови свого життя, потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі та піклуванні, а також тривалості надання позивачем спадкодавцю допомоги матеріали справи не містять, зробив правильний висновок про відсутність підстав для застосування положень частини другої статті 1259 ЦК України.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правомірно зазначивши, що позивач ОСОБА_2 не надала до суду передбачених статтями 77, 78 ЦПК України належних та допустимих доказів того, що за життя ОСОБА_12 через похилий вік чи тяжку хворобу або каліцтво, перебував у безпорадному стані, зробив правильний висновок про відсутність підстав для зміни черговості у спадкуванні ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_12 , та надання їй права на спадкування нарівні зі спадкоємцями першої черги.
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що позивач не довела належними та достовірними доказами наявність юридичних фактів, за яких у неї могло виникнути право на спадкування як спадкоємця першої черги, зокрема здійснення протягом тривалого часу опіки над спадкодавцем, його матеріального забезпечення та надання іншої допомоги, а також перебування спадкодавця у безпорадному стані.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір по суті позовних вимог, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну черговості у спадкуванні та визнанні за позивачем права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на неврахування апеляційним судом правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від: 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17, 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц та 27 травня 2021 року у справі № 755/8930/18.
Враховуючи, що рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін постановою апеляційного суду, позовні вимоги ОСОБА_1 , що були заявлені нею самостійно, задоволено, а саме визнано за нею право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині заявлених нею позовних вимог не оскаржує, колегія суддів вважає, що права ОСОБА_1 рішеннями судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 не порушені, а тому доводи її касаційної скарги є необґрунтованими, не дають підстав для скасування рішення суду першої та апеляційної інстанцій.
Крім того, судами встановлено, що у справі яка переглядається, відсутні докази про перебування ОСОБА_12 у безпорадному стані. Сам лише факт того, що спадкодавець перед смертю хворів, а позивач опікувалася ним, а також довідка з лікарні про причину смерті спадкодавця, які були належно оцінені судами попередніх інстанцій у їх сукупності з іншими доказами, не дають достатніх правових підстав суду для застосування частини другої статті 1259 ЦК України у спірних правовідносинах.
З огляду на викладене, Верховний Суд не надає оцінку доводам касаційної скарги ОСОБА_1 стосовно неврахування апеляційним судом правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених заявником постановах касаційного суду.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посилалась на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 346/1178/17, від 19 травня 2020 року у справі № 453/968/17, від 11 грудня 2020 року у справі № 373/1144/17, а саме про те, що підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Відступлення від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією динамічного тлумачення права як складовими верховенства права (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20).
Верховний Суд наголошує, що для перегляду судом касаційної інстанції певного правового висновку потрібне існування сукупності підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього правового висновку щодо певного питання правозастосування на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усуненням суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією динамічного тлумачення права як складовими верховенства права.
Верховний Суд дійшов переконання, що не існує жодних підстав для перегляду (відступлення від) зазначених позивачем правових висновків, оскільки позиція щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини (зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування), залишається незмінною, а результат вирішення заявленого спору залежить від обставин кожної окремої справи.
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 належно не обґрунтувала необхідності відступлення від вказаного висновку, викладеного у наведених нею постановах Верховного Суду, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Зазначений правовий висновок є усталеним та застосовується судами при вирішенні подібних спорів, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи.
Верховний Суд є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень відповідно до статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційних скарг не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до власного тлумачення заявниками норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що на підставі статті 400 ЦПК України не належать до повноважень суду касаційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
При цьому суд врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Ураховуючи викладене, касаційні скарги ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова апеляційного суду - залишенню без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин суд касаційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, судові рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень - без змін.
 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2022  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                          І. М. Фаловська
Судді                                                                               В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
А. С. Олійник
В. В. Сердюк