ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 р.	Справа № 645/4908/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.01.2024 р. (постановлену  суддею Алтуховою О.Ю.) по справі за заявою     ОСОБА_1    про виправлення помилок у виконавчому листі по справі № 645/4908/23
          за позовом             ОСОБА_1  
          до            Головного управління Національної поліції в Рівненській області                    
          про визнання дій неправомірними, скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, в якому просив: визнати неправомірними  дії сержанта поліції взводу  відділення  поліції  № 2 Рівненського  районного управління  поліції Рівненський  області ГУНП Крищук М.О.;   скасувати  постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ № 7624320 від 29.08.2023 р.; закрити провадження за постановою про накладення  адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ № 7624320  від 29.08.2023 р.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова  від 22.09.2023 р.  позов задоволено частково, а саме: скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ № 7624320, винесену 29.08.2023 р. сержантом поліції ВП № 2 Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області Крищуком М.О. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в подальшому – КУпАП) та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.;  закрито провадження по адміністративній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 536,80 грн.  
ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про виправлення  помилок у виконавчому листі, в якій просив  видати виконавчий лист, який відповідає відомостям зі справи № 645/4908/23, оскільки в отриманому позивачем виконавчому листі невірно зазначено ЄДРПОУ відповідача, адресу відповідача, РНОКПП позивача.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова  від 15.01.2024  р.  відмовлено  у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення   помилок  у виконавчому листі.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова  від 15.01.2024  р.  та прийняти нову ухвалу, якою зобов`язати виписати виконавчий   лист з наступною інформацією: ЄДРПОУ відповідача – 40108761; адреса відповідача – 33028, м. Рівне, вул. Пушкіна, 4; реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача НОМЕР_1 . 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: Кодексу адміністративного судочинства України  та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
У судове засідання учасники справи своїх представників не направили, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином, апелянт просив розгляд справи проводити за його відсутністю. 
Згідно із ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою технічного запису не здійснювалося.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не  підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про виправлення помилок у  виконавчому листі, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова  від 22.09.2023 р.  стягнуто за рахунок  бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь позивача  судовий збір та  у виконавчому листі  зазначено  реєстраційний номер облікової картки платника податків, якій він зазначив  у позовній заяві відомості, що  позивач  має інший реєстраційний номер облікової картки платника податків в матеріалах справи  відсутні. 
Суд апеляційної  інстанції  погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних   підстав. 
Згідно із ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно із ч. 1 ст. 374 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України “Про виконавче провадження”, у виконавчому документі зазначається резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова  від 22.09.2023 р.  у справі № 645/4908/23, яке набрало  законної сили 03.10.2023 р., зокрема,  стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 536,80 грн.  
Позивачем 28.11.2023 р.  отримано  виконавчий лист по справі № 645/4908/23, в якому зазначено «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536,80 грн.» та вказано найменування боржника Департамент патрульної поліції.
Таким чином, резолютивна частина рішення, яка зазначена у виконавчому листі, повністю відповідає резолютивній частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова  від 22.09.2023 р.  у справі № 645/4908/23 в частині стягнення на користь позивача витрат зі сплати судового збору.
Щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків позивача, суд апеляційної інстанції  зазначає наступне.  
Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , позивачем вказано його  реєстраційний номер облікової картки платника податків « НОМЕР_2 »,  доказів, які б підтвердили  наявність у позивача іншого  реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_1 не  надано  ні до адміністративного  позову, ні під  час розгляду справи у суді першої інстанції, ні до заяви про виправлення помилок, у зв`язку  з  чим суд апеляційної інстанції погоджується з оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції, оскільки на час її  прийняття у суду були  відсутні підстави для виправлення  помилок у виконавчому листі по справі № 645/4908/23.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2024  р.  без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 315,  316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.01.2024 р. по справі № 645/4908/23  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.  

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич