П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/18891/23	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Турецької І.О.,
                                – Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року, прийняте у складі суду судді Токмілової Л.М. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив суд:
- визнати бездіяльність командира (керівника) військової частини НОМЕР_1 , що полягає у нездійсненні розгляду рапорту старшого солдата, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 19.06.2023 року, старшого стрільця, про звільнення з військової служби, відповідно до абз.8 пп. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час воєнного стану: у зв?язку із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, - протиправною та зобов`язати розглянути такий рапорт;
- зобов`язати командира (керівника) військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення старшого солдата, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , старшого стрільця, на підставі абзацу 8 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв?язку із необхідністю здійснення постійного догляду за бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров?я №72/8 від 03.05.2023 року за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, у зв`язку з відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року адміністративний позов    ОСОБА_1 задоволено повністю. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі абзацу 8 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я №72/8 від 03.05.2023 року за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, у зв`язку з відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом порушено право відповідача на ознайомлення із матеріалами справи та розглянуто справу без участі відповідача, зокрема, відповідач не отримав позовної заяви та доданих до неї документів а дізнавшись про наявність справи у зв`язку із надходженням від представника позивача копії клопотання про долучення доказів, звернувся до суд із заявою про залучення до справи у якості представника сторони та надання доступу до справи, яка судом першої інстанції фактично розглянута не була. Апелянт вважає, що відсутні підстави для звільнення позивача на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки необхідність постійного стороннього догляду за хворою особою підтверджується відповідним медичним висновком МСЕК, а не висновком ЛКК. На думку апелянта, чинним законодавством встановлення фактів, що мають юридичне значення віднесено до компетенції суду, та здійснюється за заявою громадян в порядку окремого провадження. Крім того, апелянт вважає, що суд оскаржуваним рішенням поклав на відповідача обов`язок, який виходить за межі його повноважень, оскільки у командира Військової частини НОМЕР_1 відсутні повноваження щодо самостійного прийняття рішення про звільнення позивача.
Представник позивача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Доводи відзиву на апеляційну скаргу ґрунтуються на тому, що відповідач не вірно ототожнює поняття «особи, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки» з неналежним на його думку повідомленням про розгляд судової справи, при цьому скаржник був обізнаний з наявністю судового розгляду у суді першої інстанції, проте не бажав вчасно захистити свої права, за відсутності для цього об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали або значно утруднювали можливість реалізації наявних у нього прав. Представник позивач вказує, що жодним чинним нормативно-правовим актом не визначено, яким саме документом має підтверджуватись необхідність постійного догляду, а отже таким документом може бути висновок ЛКК. Крім того, представник позивача вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що докази, надані позивачем для підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби, є достатніми для прийняття рішення про звільнення.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частина НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу від 23.3.2022 №3, коли позивача було призначено солдатом запасу, стрільцем стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 .
Позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із рапортом від 19.06.2023 р. (вх.19.06.2023 р. №3170/1/34) щодо звільнення з військової служби на підставі абз. 8 пп.2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
До поданого рапорту було долучено копії таких документів: паспорта, РНОКПП, військового квитка, свідоцтва про народження ОСОБА_1 , свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , паспорта та РНОКПП ОСОБА_5 , свідоцтва про народження ОСОБА_3 , паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 , свідоцтва про народження ОСОБА_6 , свідоцтва про народження та про смерть ОСОБА_7 , медичного висновку ЛКК, акту встановлення факту проживання, заяви №499 від 05.06.2023.
У медичному висновку ЛКК № 72/8 від 03.05.2023 р. визначено діагноз ОСОБА_2 , 1938 р.н. та зазначено, що вона за станом здоров`я потребує постійної сторонньої допомоги.
Відповідно до акта про встановлення факту проживання від 10.05.2023, завіреного начальником дільниці №5 КП "ЖКС "ВУЗІВСЬКИЙ" ОМР, ОСОБА_2 фактично проживає разом з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .
У матеріалах справи міститься свідоцтво про смерть НОМЕР_2 ОСОБА_7 (чоловіка бабусі).
У свідоцтві про народження ОСОБА_3 як матір зазначено ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 22.08.1981 та змінила прізвище з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 .
Паспорт громадянина України ОСОБА_5 містить відмітку про реєстрацію місця проживання, а саме АДРЕСА_2 .
У свідоцтві про народження ОСОБА_3 як матір зазначено ОСОБА_2 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_10 , у зв`язку з укладенням шлюбу.
У закордонному паспорті ОСОБА_11 міститься відмітка про виїзд за межі України від 05.03.2022 року. Також наявна посвідка ОСОБА_11 на проживання у ФРН з терміном дії до 12.03.2025 року.
Відповідно до свідоцтва позивача – ОСОБА_1 його матір`ю є ОСОБА_5 .
У заяві, посвідченій нотаріусом та зареєстрованій в реєстрі № 499, ОСОБА_2 підтверджує, що ОСОБА_1 з січня 2022 року фактично проживає з нею за однією адресою та здійснює постійний нагляд, інші особи, які б могли надати їй такий догляд, не проживають та не зареєстровані з нею за однією адресою.
У заяві, посвідченій нотаріусом та зареєстрованій в реєстрі № 651, ОСОБА_5 , дочка, повідомляє, що здійснювати участь в опіці над її матір`ю ОСОБА_2 не може, оскільки фактичне місце її проживання АДРЕСА_2 .
03.07.2023 року військова частина НОМЕР_1 надала відповідь на рапорт ОСОБА_1 , яким відмовила позивачу у звільненні з військової служби на підставі абз. 8 пп.2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Відмову аргументували тим, що з доданих документів до рапорту не вбачається підстав для звільнення, не надано документів, які підтверджують відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Вважаючи протиправною бездіяльність командира (керівника) військової частини НОМЕР_1 , що полягає у нездійсненні розгляду рапорту позивача від 19.06.2023 року, про звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з  адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що докази, надані позивачем для підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби, є достатніми, відповідно відповідачем необґрунтовано відмовлено у звільненні позивача  з військової служби для здійснення догляду за своєю бабусею, оскільки одна з дочок ОСОБА_2 проживає в іншій області, а інша взагалі в не в Україні, тому вони не можуть здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю, а позивач до мобілізації проживав разом із своєю бабусею, відповідно має змогу і бажання здійснювати за нею постійний догляд.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 1 ст. 11 КАС України встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Згідно вимог ст. 174 КАС України, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 251 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.
Необхідно зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження факту отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви матеріали справи не містять.
З матеріалів справи вбачається, що Військова частина НОМЕР_1 має зареєстроване ЄДР місцезнаходження у місті Чорноморськ Одеської області, на даний час базується у Херсонській області. Натомість, судом першої інстанції копію ухвали про відкриття провадження та копію адміністративного позову направлено за адресою: АДРЕСА_3 , яка взагалі відсутня у матеріалах справи, надалі із зрозумілих причин конверт повернувся із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Матеріали справи не містять доказів жодних інших спроб суду повідомити відповідача про наявність даної справи та ознайомити його зі змістом процесуальних документів по справі. 
Більш того, дізнавшись про наявність даної справи у зв`язку із надходженням від представника позивача копії клопотання про долучення доказів, представник відповідача звернувся до суд із заявою про залучення до справи у якості представника сторони, надання доступу до справи та ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, яка судом першої інстанції була проігнорована.
Таким чином, суд першої інстанції порушив право відповідача на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.
Відповідно до вимог п.3 ч.3 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Наведені положення процесуального закону, обставини справи щодо неналежного повідомлення відповідача про факт розгляду справи свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що за частиною третьою статті 317 КАС України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.
Разом з тим, щодо суті спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово було продовжено.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України визначає Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).
Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Пунктом 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач проходить військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 з березня 2022 року. У червні 2023 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому фактично висловив своє небажання продовжувати проходити військову службу та клопотав про своє звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за бабусею, ОСОБА_2 , яка у травні 2023 року висновком ЛКК визначена особою, яка за станом здоров`я потребує постійної сторонньої допомоги особою з інвалідністю ІІ групи та відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII.
Так, відповідно до п.п. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану через, зокрема, такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Отже, необхідною умовою для звільнення із служби під час воєнного стану на підставі вищевказаних обставин є відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Лише за наявності відповідних обставин та вказаних умов особа може бути звільнена через вказані сімейні обставини на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до п. 1.5 Інструкції № 170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.
Згідно з абз. 2 п. 14.10 розділу XIV Інструкції № 170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абз. 13 п. 14.10 розділу XIV Інструкції № 170).
Додатком 19 Інструкції № 170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п. 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом г пункту 1 частини четвертої, підпунктом ґ пункту 2 частини п`ятої, підпунктом г пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, зокрема через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед іншого такі як необхідність здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абз. 2 п. 14.10 розділу XIV Інструкції № 170.
Так, на підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, ОСОБА_1 було  надано низку документів, з яких вбачається наступне.
У бабусі позивача, ОСОБА_2 є дві повнолітні доньки, ОСОБА_5 та ОСОБА_11 . ОСОБА_5 проживає у АДРЕСА_2 , з цих причин стверджує, що не має можливості доглядати за матір`ю. ОСОБА_11 виїхала за межі України 05.03.2022 року та отримала посвідку на проживання у ФРН з терміном дії до 12.03.2025 року.
Відповідно до положень частин 1,3 статті 172 Сімейного кодексу України (далі – СК України), дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.
Згідно положень ст. 202 СК України,  повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Частиною 1 статті 264 СК України передбачено, що внуки, правнуки зобов`язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда.
Частиною 1 статті 266 СК України встановлено, що  повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.
З системного аналізу зазначених положень СК України колегією суддів вбачається, що піклування про батьків є першочерговим обов`язком їх дітей. В свою чергу, внуки зобов`язані піклуватись про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда тільки у випадках відсутності у них чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина, або наявності у зазначених осіб поважних причин, з яких ці не можуть надавати їм належного утримання.
Колегія суддів вважає, що факт проживання повнолітніх дітей ОСОБА_2 у іншій області України та за кордоном відповідно, беззаперечно не свідчить, що такі особи не можуть здійснювати догляд за хворою матір`ю, оскільки вони мають можливість як перевезти матір, яка потребує постійного догляду, до себе, переїхати до неї, так і забезпечити матеріально постійний догляд за нею на професійній основі. Суд зауважує, що іншої інформації, окрім місця проживання, яка б свідчила про неможливість дітей забезпечити догляд за матір`ю матеріали справи не містять.
Натомість, служба позивача у Збройних Силах України, забезпечення своєю діяльністю захисту Батьківщини та її територіальної цілісності, є не тільки конституційним обов`язком кожного громадянина України, а і набагато більш поважною причиною, яка обумовлює неможливість здійснення постійного догляду, аніж проживання в іншій адміністративно-територіальній одиниці або за кордоном.
Апеляційний суд зауважує, що жодною нормою чинного законодавства не передбачено, що здійснення постійного догляду за особою, яка потребує постійного догляду, повинно здійснювались особисто її родичами. Натомість, Законом України «Про соціальні послуги» передбачено, що надавачами соціальних послуг соціальних послуг - юридичні та фізичні особи, фізичні особи - підприємці, включені до розділу "Надавачі соціальних послуг" Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
В свою чергу, фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки.
Натомість, надані позивачем до суду документи, які на його думку підтверджують факт проживання ним із бабусею із січня 2022 року у місті Одеса та здійснення ним догляду, викликають у суду обґрунтований сумнів щодо їх достовірності, враховуючи що під час мобілізації, 21 березня 2022 року з позивачем проводилась бесіда, за результатами якої позивач повідомляв, що він проживає у місті Чорноморськ, одружений, має дитину 2020 року народження, працює у місті Чорноморськ вчителем фізкультури. Аркуш бесіди був наданий відповідачем лише до суду апеляційної інстанції, однак обставини порушення судом першої інстанції норм процесуального права, обумовлюють поважність ненадання такого доказу до суду першої інстанції та необхідність їх врахування під час апеляційного перегляду. Наведені обставини, а саме проживання у іншому місті, наявність у цьому місті роботи, неповнолітньої дитини та дружини, на переконання суду, свідчать про обґрунтованість доводів апелянта у цій частині.
Вважаючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи рапорт позивача про звільнення з військової служби разом із доданими документами, відповідач дійшов вірного висновку, що позивачем не було надано документів, які підтверджують відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, що обумовлює висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду не спростовують. Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     І. О. Турецька

        Суддя:                                                                                     В.О. Скрипченко