КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/3963/2024
справа №759/721/20

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року                                                                                                          м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача       Поліщук Н.В.
суддів                         Мережко М.В., Соколової В.В.
за участю секретарів судового засідання Чепур Н.К., Крисіної В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В.,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки, -
 
встановив:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки.
Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 згідно рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 березня 2007 року є власником 1/6 частини будинку АДРЕСА_1 .
Інші 5/6 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належить батьку ОСОБА_3 - відповідачу по справі.
Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0515 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом ІКВ №155264, що зареєстрований 25 січня 1999 року, кадастровий номер 8000000000:75:239:0014 та виданий на ім`я ОСОБА_3 .
Маючи намір оформити право власності на належну позивачу земельну ділянку, за домовленістю із ОСОБА_3 було умовно розділено земельну ділянку та виготовлено «план розмежування», складено «акт про розмежування земельної ділянки», відповідно до яких відповідачу належатиме земельна ділянка площею 0,0429 га, що становить 5/6 від загальної площі, відповідачу - 0,0086 га, що становить 1/6 від загальної площі. Через фінансові можливості позивач не зміг завершити оформлення права власності на належну йому частину земельної ділянки. 
Вказує, що 27 липня 2015 року ОСОБА_3 уклав договір дарування земельної ділянки на користь доньки - ОСОБА_4 , 05 грудня 2018 року ОСОБА_4 уклала договір дарування земельної ділянки на користь ОСОБА_2 , про що позивачу стало відомо із відзиву на позовну заяву у цій справі.
Укладаючи вищевказані договори дарування земельної ділянки, відповідачі порушили право позивача на 1/6 частину земельної ділянки для обслуговування 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , у якому позивач проживає разом із сім`єю.
Мотивуючи наведеним, з урахування заяви про збільшення позовних вимог, посилаючись на статті 203, 215, 377 ЦК України, статтю 120 Земельного коедксу України, просить суд: 
визнати недійсним договір дарування від 27 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченний приватним нотаріусом Київського міського округу Солов`яненко І.В., в частині дарування 1/6 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:239:0014;
визнати недійсним договір дарування від 05 грудня 2015 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Солов`яненко І.В., в частині дарування 1/6 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 8000000000:75:239:0014;
визнати за позивачем право власності на 1/6 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:239:0014 для обслуговування належної позивачу 1/6 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки відмовлено.
Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд безпідставно не застосував положення статті 120 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла на момент виникнення права власності на частину будинку у позивача станом на 17 березня 2008 року.
Зазначає, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який закріплений у загальному вигляді в законі, та знаходить свій вияв у положеннях статті 377 ЦК України та статті 120 Земельного кодексу України.
Уважає, що до скаржника перейшло право спільної сумісної власності на 1/6 частину земельної ділянки. Відповідно, таке право ОСОБА_3 на 1/6 частину земельної ділянки було припинено, відтак він не міг розпоряджатись вказаною земельною ділянкою.
Посилається на порушення судом першої інстанції норми процесуального права, оскільки суд позбавив позивача юридичного супроводу на судовому засіданні, на яке він мав право, оскільки позивачем укладено з адвокатом договір про надання правової допомоги, і останнім направлено до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Вказує, що сторонами заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із відсутністю адвокатів, проте суд у задоволенні цих клопотань відмовив.
В іншому апеляційна скарга дублює твердження позовної заяви.
Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
11 вересня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Дрозд І.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу.
Вказує, що скаржник отримав 1/6 частину будинку на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 березня 2007 року, яким визнано право власності на майно в порядку спадкування після смерті матері.
Вказує, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.
Зазначає, що за життя матір скаржника не оформила у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння, відтак у її спадкоємця не виникло право власності на частину земельної ділянки, і частина земельної ділянки, на яку претендує скаржник, не може бути об`єктом спадкування.
Вказує, що посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду не підлягають до застосування у цій справі, оскільки в обох прикладах, доданих позивачем, земельні ділянки були об`єктами державної власності та не були приватизовані іншою особою, а придбавались за нотаріально посвідченими договорами.
Зазначає, що посилання скаржника на Акт розмежування є незаконним та необґрунтованим, оскільки у вказаному акті замовником вказаний ОСОБА_1 . При цьому, в розумінні статей 22, 26, 56 Закону України "Про землеустрій" ОСОБА_1 не міг бути замовником розробки технічної документації, оскільки таким міг бути лише власник  ОСОБА_3 .
Зазначає, що жодних підстав для визнання недійсними договорів дарування від 27 липня 2015 року та від 05 грудня 2018 року скаржником не наведено.
Зазначає, що бажання подарувати ОСОБА_3 спірне майно своїй онуці також підтверджується заповітами від 24 лютого 2007 року та від 18 серпня 2011 року.
Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримала доводи апеляційної скаргу та просила скаргу задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 , представники відповідачів ОСОБА_6 , Дрозд І.В. , ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає  з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що в порушення вимог статті 81 ЦПК України позивач не підтвердив належними та допустимими доказами порушення своїх майнових прав. Посилання на наявний «план розмежування» та «акт про розмежування земельної ділянки», відповідно до якого існувала домовленість між сторонами щодо поділу спірної земельної ділянки, судом не прийняті до уваги, з огляду на те, що зазначені документи складено у 2010 році. Проте, впродовж 5 років з моменту відчуження спірної земельної ділянки, позивач не вчиняв дій щодо оформлення у визначеному Законом порядку права власності на 1/6 частину земельної ділянки, що свідчить про втрату інтересу до вирішення даного питання. Крім того, в подальшому ОСОБА_3 в нотаріальному порядку посвідчив заяву, якою просив вважати недійсним акт розмежування (план, абрис) від 03.09.2010 щодо поділу (розмежування) земельної ділянки площею.
Також суд зазначив, що в матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про надання у приватну власність земельної ділянки або її частини померлій ОСОБА_9 , після смерті якої за позивачем в порядку спадкування визнано право власності на частину будинку, а відтак вона не розпочала процес приватизації земельної ділянки, внаслідок чого відсутні правові підстави уважати, що вона набула права власності на земельну ділянку. Також суд зазначив, що померлій ОСОБА_9 на праві власності спірна земельна ділянка не належала, а тому відсутні обгрунтовані підстави для визнання за позивачем права власності на 1/6 частину земельної ділянки. Інших підстав для визнання права власності за позивачем земельної ділянки судом не встановлено, а позивачем не доведено.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.
Відповідно до даних Державного акту на право приватної власності від 25 березня 1999 року  ОСОБА_3 на підставі розпорядження КМДА від 05 лютого 1998 року №215 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0515 га за адресою: АДРЕСА_1 . Землю передано для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (том 1 а.с. 11, 223-226).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 березня 2007 року за ОСОБА_1 визнано право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1   матері ОСОБА_9 на 1/6 частину будинку по АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 237-238).
Вказаним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 березня 2007 року установлено, що будинок АДРЕСА_1 побудовано подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в період шлюбу, зареєстровано будинок на ім`я ОСОБА_3 , про що видано свідоцтво від 11 вересня 1997 року.
З даних реєстраційного посвідчення №000089 від 17 березня 2008 року убачається, що 1/6 частина житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності (том 1 а.с. 8).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 грудня 2009 року ОСОБА_1 вселено в житловий будинок АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні жилою кімнатою 11,4 кв.м. Встановлено конкретний порядок користування жилими приміщеннями в буд. АДРЕСА_1 , виділено ОСОБА_1 в користування кімнату площею 14,5 кв.м., 11,1 кв.м., 21,2 кв.м. Місця загального користування залишено у спільному користуванні (том 1 а.с.6-7, 239).
 
03 вересня 2010 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 підписано акт про розмежування земельної ділянки 8000000000:75:239:0014 по АДРЕСА_1 , складений ФОП ОСОБА_10 , відповідно до якого виконано комплекс робіт з метою виділення на місцевості 1/6 частини земельної ділянки, для експлуатації та обслуговування 1/6 частини жилого будинку, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, після смерті матері ОСОБА_9 . Розміри одержаних часток є такими: ОСОБА_3 - 0,0429 га, що становить 5/6 від загальної площі ділянки; ОСОБА_1 - 0,0086 га, що становить 1/6 від загальної площі ділянки (том 1 а.с.14)
Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 , останній надав згоду на здійснення всіх необхідних дій, пов`язаних із прокладенням комунікацій ОСОБА_1 на належній ОСОБА_3 земельній ділянці АДРЕСА_1 , наданій для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (том 1 а.с. 17).
27 липня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0515 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:239:0014. Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ляшук О.В., зареєстрований в реєстрі за №485 (том 1 а.с. 71-72).
05 грудня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого остання прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0515 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:239:0014. Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Солов`яненком І.В., зареєстрований в реєстрі за №1849 (том 1 а.с. 73-74).
09 серпня 2019 року ОСОБА_3 складено нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої ОСОБА_3 вказав, що він не надавав згоди на добудову  (перебудову, реконструкцію та/або перепланування) до будинку АДРЕСА_1 , на проведення будь-яких робіт по облаштуванню водопровідних, каналізаційних та інших мереж. Вказав, що не володіючи спеціальними знаннями в галузі геоденезії, картографії був під впливом обіцянок свого сина та був змушений поставити підпис на акті розмежування. Відтак уважає цей підпис недійсним та відмовляється від нього (том 1 а.с. 75).
Відповідно до даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №190062888 від 25 листопада 2019 року земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:239:0014 належить на праві приватної пласності ОСОБА_2 (том 1 а.с. 9-10).
Відповідно до статті 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме :
1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно статті 215 ЦК України унормовано підстави недійсності правочину, а саме:
1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України (в редакції в період з 2004 року по 2007 рік) виникнення спірних правовідносин при переході права власності на будівлю  і  споруду  право  власності  на  земельну  ділянку або її частину може переходити на  підставі  цивільно-правових  угод,  а  право  користування  -   на  підставі договору оренди.  При  відчуженні  будівель  та  споруд,  які розташовані на орендованій  земельній  ділянці,   право   на   земельну   ділянку  визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У  разі  переходу  права  власності  на  будинок  або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання  право  на  земельну  ділянку  переходить  на умовах,  на яких вона  належала попередньому власнику. При переході права власності  на  будівлю  та  споруду  до кількох  осіб  право  на земельну ділянку визначається пропорційно часткам  осіб  у  вартості  будівлі  та  споруди,  якщо  інше   не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При  переході  права  власності  на будівлю або споруду до громадян або юридичних  осіб,  які  не  можуть  мати  у  власності земельні  ділянки,  до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.
Відповідно до статті 131 Земельного кодексу України (в редакції в період з 2004 року по 2009 рік)  громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава  мають  право  набувати  у  власність  земельні ділянки   на  підставі  міни,  дарування,  успадкування  та  інших цивільно-правових угод
Відповідно до статті 81 Земельного кодексу України (в редакції в період з 2004 року по 2009 рік) громадяни України набувають права  власності  на  земельні  ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу,  дарування,  міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із  земель  державної  і  комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної  їм  земельної частки (паю). 
Статтею 377 ЦК України (в редакції до 2009 року) визначено, що до особи,  яка  придбала  житловий  будинок,  будівлю  або споруду,  переходить право власності на земельну ділянку,  на якій вони розміщені,  без зміни її цільового призначення,  у  розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку,  будівлі або споруди  розмір  земельної  ділянки  не  визначений,  до  набувача переходить  право  власності на ту частину земельної ділянки,  яка зайнята житловим будинком,  будівлею або спорудою,  та на  частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.  Якщо  житловий  будинок,  будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до  набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки,  на  якій  вони  розміщені,  та  частиною  ділянки,   яка необхідна для їх обслуговування.
Відповідно до статті 6 Земельного кодексу УРСР (в редакції станом на час набуття у власність земельної ділянки  ОСОБА_3 25.01.1999 року)   громадяни  України  мають  право  на  одержання  у  власність  земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і  господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності  на  земельні  ділянки  у  разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя;  купівлі-продажу, дарування та обміну.  Передача земельних ділянок у власність  громадян  провадиться  місцевими Радами народних депутатів відповідно до  їх  компетенції  за плату або безплатно. Безоплатно земельні ділянки передаються у  власність  громадян для: ведення  селянського  (фермерського)  господарства  у   межах середньої  земельної  частки,  що    обчислюється    у    порядку, передбаченому цією статтею;  ведення особистого підсобного господарства; будівництва  та  обслуговування  будинку   і    господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні  ділянки,  що були раніше надані у встановленому  порядку  громадянам  для  цієї  мети, у межах граничного розміру,  визначеного  статтею  67  цього Кодексу;  садівництва; дачного і гаражного будівництва.
Законодавством перехід права власності на земельну ділянку був унормований таким чином: при переході права власності  на  будівлі  та  споруди  за  цивільно-правовими угодами,  укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30  Земельного кодексу  (2768-14)  до набувача  від  відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною  ділянкою,  на  якій  розташовані будівлі   та  споруди,  якщо  інше  не  передбачалось  у  договорі відчуження.  Після 31  грудня  2001  року  в  таких  випадках  право власності  на  земельну  ділянку  або  її частини могло переходити відповідно до статті 120 Земельного кодексу 2001 року на підставі цивільно-правових угод,   а  право  користування  -  на  підставі  договору  оренди, укладених відповідно відчужувачем або  набувачем.  До  особи,  яка придбала  житловий  будинок,  будівлю  або споруду після 31 грудня 2003 року,  згідно із статтею 377 ЦК (435-15),  а з часу  внесення змін   до   статті   120  Земельного кодексу Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V (997-16) - і згідно  статті 120 Земельного кодексу,  переходило право власності на земельну ділянку,  на якій вони розміщені,  без зміни її цільового призначення,  у розмірах,  встановлених договором;  а якщо договором це не було визначено,  до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки,  яка  зайнята  житловим будинком,  будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.  При переході права власності на  будинок  або  його частину за договором довічного утримання до набувача  переходило  право   на   земельну   ділянку,   де   вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі  та  споруди  до  кількох осіб  право  на  земельну  ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди,  якщо інше  не  передбачено  в договорі  відчуження  останніх,  а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб,  які  не  могли мати  у  власності  земельні  ділянки,  до  них  переходило  право користування земельною ділянкою.  З 1 січня 2010 року  до особи, яка набула    право    власності    на    житловий    будинок    (крім багатоквартирного),  будівлю   або   споруду,   переходить   право власності,  право  користування на земельну ділянку,  на якій вони розміщені,  без зміни її цільового  призначення  в  обсязі  та  на умовах,     встановлених     для     попереднього    землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120  Земельного кодексу  в редакції    Закону   України    від 5 листопада 2009 р.  N 1702-VI (1702-17).
Звертаючись із цим позовом, позивач вимоги обгрунтовує  положеннями статті 377 ЦК України та частини 4 статті 120 Земельного кодексу України, мотивуючи тим, що після смерті матері ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) набув право власності на 1/6 частину будинку, відтак до нього перейшло право власності на 1/6 частину земельної ділянки.
Разом з тим, вказані правові норми у редакції на час виникнення правовідносин врегульовували можливість переходу права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на житловий будинок на підставі договору (цивільно-правової угоди).
У цій справі установлено, що за  позивачем ОСОБА_1 рішенням суду визнано право власності на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері, а саме на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 . Цим же рішенням установлено, що будинок АДРЕСА_1 побудовано подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в період шлюбу, зареєстровано будинок на ім`я ОСОБА_3 , про що видано свідоцтво від 11 вересня 1997 року.
Тобто, право власності позивача на частину житлового будинку виникло не на підставі цивільно-правової угоди, а в порядку спадкування.
Окрім того, установлено, що земельну ділянку площею 0,0515 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель передано у приватну власність ОСОБА_3 згідно  Державного акту на право приватної власності від 25 березня 1999 року.
В постанові Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 №7 в редакції  постанови Верховного Суду 19 березня 2010 року №2 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в пункту 18-2 роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) окрема  земельна  ділянка,  одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю,  а  не  спільною сумісною власністю подружжя,  оскільки йдеться не про майно,  нажите подружжям у шлюбі,  а  про  одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда,  що  є  спільною  сумісною власністю подружжя,  то у разі поділу  будинку,  будівлі,  споруди  між   подружжям   та   виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою  переходить  це право  у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі,   споруди  у  відповідності  до  статей  120  ЗК,  377 ЦК (435-15).
Враховуючи те, що ОСОБА_3 набув земельну ділянку внаслідок безоплатної передачі її із земель державної (комунальної) власності у 1999 році, така земельна ділянка була його особистою приватною власністю.
Судом першої інстанції правильно установлено, що за життя ОСОБА_9 (дружина ОСОБА_3 та відповідно мати позивача ОСОБА_1 ) не реалізувала своє право ані у процедурі безоплатної приватизації, ані визнання права власності в порядку вирішення питання про поділ майна подружжя.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини 2 та 3 статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що відповідно  до  статті 1225 ЦК (435-15) право власності на  земельну  ділянку  переходить  до  спадкоємців  за  загальними  правилами  спадкування  (зі  збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності  на  землю  або  іншим правовстановлюючим документом.  У порядку спадкування можуть передаватися також  право  користування земельною  ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право  користування  чужою   земельною   ділянкою   для   забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК (435-15 ) про те,  що при переході до  спадкоємців  права власності на житловий будинок,  інші будівлі та споруди до них переходить право власності або  право  користування земельною  ділянкою,  на  якій вони розміщені,  і у розмірі,  який необхідний  для  їх  обслуговування,  якщо  інший  її  розмір   не визначений  заповітом,  необхідно  розуміти  так,  що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців,  якщо її було надано в установленому порядку,  в межах,  визначених при наданні, за умови,  що спадкодавець не складав заповіту щодо  розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.
Виходячи із змісту вищевказаних норм, до спадкоємців житлового будинку переходить право власності на земельну ділянку, яка відповідно належала спадкодавцю.
Установивши , що ОСОБА_9 на праві власності земельна ділянка не належала, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку, а також відсутність підстав для визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки.
Посилання в апеляційній скарзі на норми статті 377 ЦК України та статті 120 Земельного кодексу України у чинній редакції є помилковими, оскільки до правовідносин підлягають застосуванню норма права у редакції на час їх виникнення, зокрема, у цій справі на час смерті спадкодавця ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Твердження в апеляційній скарзі щодо виникнення права власності у позивача на частину будинку 17 березня 2008 року  з посиланням на дату реєстрації цього права в Київському міському бюро технічної інвентаризації на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 березня 2007 року, є помилковим, оскільки судове рішення само по собі не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте на законних підставах (у цьому випадку - в порядку спадкування) .
Посилання скаржника на висновки про застосування норм права, викладені в постановах Верховго Суду від 04 грудня 2018 року  у справі №910/18560/16, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/22, від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16, від 03 жовтня 2018 року у справі №343/2166/15, колегія суддів відхиляє, оскільки обставини у наведених справах не є релевантними обставинам, установленим у справі, що переглядається апеляційним судом.
Щодо доводів апеляційної скарги в тій частині, що справу розглянуто без участі адвоката, апеляційний суд зазначає, що зазначене не є безумовною підставою для скасування рішення суду, при цьому позивач реалізував право на апеляційне оскарження рішення суду із викладенням мотивів незгоди із висновками суду по суті вирішення спору.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішенняз додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями  259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повну постанову складено 20 лютого 2024 року. 

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         М.В. Мережко

В.В. Соколова