Справа № 455/4/17                                Головуючий у 1 інстанції: Пошивак Ю.П. 
Провадження № 22-ц/811/2598/23                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       06 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
з участю прокурора Негрича Н.М., представника позивача МОУ – Шведа О.Б., представника позивача концерну «Військторгсервіс» Данилишин К.З., представника відповідача Сідловської І.Ю.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові  цивільну справу за апеляційними скаргами Міністерства оборони України та представника ОСОБА_1 - адвоката Сідловської Ірини Юріївни на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 25 липня 2023 року в складі судді Пошивака Ю.П. в справі за позовом Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України, концерн «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину,-
встановив:
У січні 2017 року заступник військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс», звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину.
Вимоги обґрунтовані тим, що 27.03.2009 Рівненською міжрегіональною універсальною товарно – майновою біржею «Прайс» проведено публічні торги з продажу нежитлової будівлі, загальною площею 1716 кв.м, яка розташована у АДРЕСА_1 . 
На підставі публічних торгів, 24.06.2009 між ОСОБА_1 (покупець) та державою в особі Міністерства оборони України в особі філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» (продавець) укладено договір купівлі-продажу, згідно п.1.1. якого, продавець передав у власність, а покупець - набув у власність нежитлову будівлю, загальною площею 1716 квадратних метрів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .  
Відчуження майна відбулося без отримання відповідної згоди органу управління майном – Міністерства оборони України та за відсутності погодження з Фондом державного майна України, як передбачено ЗУ «Про управління об`єктами державної власності» та Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803.
Крім того, відчуження спірного нерухомого майна відбулося за відсутності у представника концерну «Військторгсервіс» необхідного обсягу дієздатності на укладення цього правочину, тому укладений договір купівлі – продажу від 24.06.2009 між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 просить визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності вказаного правочину.
Оскаржуваним рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 25 липня 2023 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та Державою в особі Міністерства оборони України в особі філії Управління Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону судовий збір в розмірі 5160 гривень 91 копійку.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду оскаржив позивач Міністерство оборони України та представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі позивач Міністерство оборони України зазначає, що висновок суду викладений у рішенні суду про те, що застосування наслідків недійсності правочину не відповідатиме ст. 216 ЦК України є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню.
Покликається на те, що на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу законодавцем чітко визначено порядок відчуження майна, яке перебуває у господарському віданні державних підприємств.
Разом з цим, всупереч встановленому порядку спірний договір укладено, а державне майно відчужено без дозволу (погодження) Фонду державного майна України та без згоди органу, до сфери управління якого воно належить, оскільки у той час рішення суб`єкта управління майном – Міністра оборони України було заблоковано (відкликано).
Крім цього, за дорученням Кабінету Міністрів України всі погодження на відчуження державного майна державних підприємств Міноборони надані у 2009 році були відкликані.
Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом (ч. 5 ст. 657 ЦК України).
Покликаючись на норми матеріального права щодо обов`язку мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, при цьому звертає увагу, що оспорюваний правочин вчинено від імені продавця без необхідного обсягу цивільної дієздатності за відсутності волевиявлення власника майна, без дотримання процедури відчуження такого майна, що було констатовано судом першої інстанції.
Поряд з цим, прокурором первинно подано позов із вимогами визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.06.2009 із застосуванням недійсності вказаного правочину.
Зазначає, що двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.
Стверджує, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише у разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину.
Уточнивши позовні вимоги прокурор просив про застосування наслідків недійсності правочину, шляхом виселення ОСОБА_1 .
Звертає увагу на судову практику щодо ефективності способу захисту.
При цьому, вважаючи, що застосування такого наслідку недійсності правочину як виселення не відповідатиме ст. 216 ЦК України, суд повинен був визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який би не суперечив закону.
Вважає, що зобов`язання відповідача повернути майно буде неефективним, оскільки неможливо буде виконати рішення суду в силу особливостей встановлених ЗУ «Про виконавче провадження».
Просить скасувати рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 25 липня 2023 року в частині, що оскаржується та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Сідловська І.Ю. зазначає, що рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 25 липня 2023 року є незаконним та необґрунтованим.
Стверджує, що позов у даній справі подано з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові, однак така обставина судом першої інстанції при ухваленні рішення належним чином врахована не була.
Зокрема, предметом спору у даній справі є договір купівлі-продажу від 24.06.2009, укладений між ОСОБА_1 та концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс», при цьому, позовна заява судом зареєстрована 03.01.2017.
Таким чином, концерн «Військторгсервіс» є стороною оспорюваного договору, відтак знав про такий в момент його вчинення.
Натомість, Міністерство оборони України, як орган управління державним майном, яке перебуває на праві господарського відання у концерну «Військторгсервіс», зобов`язане знати про стан державного майна, зберігати його, здійснювати належне управління ним та контроль за його використанням.
Покликається на практику касаційного суду у цьому контексті, а також практику Європейського суду з прав людини.
Також зазначає, що законом встановлені імперативні норми щодо щорічного звітування концерном «Військторгсервіс» перед Міністерством оборони України, щорічного проведення Міністерством інвентаризації державного майна, що перебуває в господарському віданні концерну «Військторгсервіс».
Звертає увагу на довіреність Міністрества оборони України № 2020/2071 від 04 жовтня 2004 року, якою уповноважено начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н., серед іншого, видавати від імені Міністерства оборони України підприємствам військової торгівлі висновки (дозволи) на укладення договорів з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання.
Окремим дорученням Міністерства оборони України від 12.02.2005 довіреність №2020/2071 від 04 жовтня 2004 року, скасована.
При цьому, листом Генеральної прокуратури України № 10/2-1698вих06 від 15.03.2006 у відповідь на звернення «Військторгсервіс» роз`яснено, що дозволи на відчуження майна, до моменту скасування відповідної довіреності, вважаються дійсними на час їх дії та можуть використовуватися підприємствами за призначенням.
Покликається на лист Державної фіскальної інспекції у Львівській області № 08-16/4434 від 10.06.2013, згідно якого у 2009 році Контрольно-ревізійним управлінням у Львівській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності концерну «Військторгсервіс» та встановлено, що при відчуженні нерухомого майна філія керувалася дозволами.
Крім цього, згідно акта службового розслідування від 27.09.2009 встановлення повноти виконання службових обов`язків директором концерну «Військторгсервіс», у тому числі з приводу реалізації дозволів на відчуження нерухомого майна, встановлено, що відчуження основних фондів були передбачені затвердженими Міністерством оборони України річними фінансовими планами підприємства.
Таким чином, Мінстерству оборони України та концерну «Військторгсервіс», а також органам прокуратури ще у 2009 році було відомо про відчуження спірного майна.
Окремо звертає увагу на те, що позов прокурора в інтересах держави в особі Мінстерства оборони України до концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та публічних торгів, щодо того ж об`єкту нерухомості та договору, що є предметом розгляду у даній справі, в справі № 455/665/13 був залишений без розгляду.
Також рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.11.2016, справа №455/764/14 відмовлено у задоволенні позову прокурора до ОСОБА_1 про визнання права власності і витребування майна, яке є спірним у даній справі.
Вважає, що ч. 4 ст. 264 ЦК України не підлягає застосуванню в спірних правовідносинах, оскільки позовна давність на подання позовної завяви до ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.06.2009, не переривалася, а органам прокуратури було добре відомо про факт укладення оспорюваного правочину.
Також зазначає, що прокурор звертався до ОСОБА_1 з позовом про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння, справа № 464/5156/19, де предметом спору було нерухоме майно, розташоване у АДРЕСА_2 , а підстави позову були аналогічні підставам у даній справі.
При цьому, судами різних інстанцій у задоволені позові відмовлено з підстав пропуску позовної давності.
Також зазначає, що суд не надав оцінку доводам відповідача та не здійснив перевірку того, що особою, яка подала позов не обґрунтовано та не доведено обставин, на підставі яких у неї виникає право на представництво інтересів держави в особі позивачів у даній справі, у тому числі у чому полягає нездійснення чи неналежне здійснення позивачами відповідних повноважень щодо захисту інтересів держави.
Покликаючись на судову практику зазначає, що сам лише факт відсутності звернення суб`єкта владних повноважень із позовом до суду, не може свідчити про свідоме зволікання уповноваженого органу щодо захисту своїх прав та інтересів.
Звертає увагу, що кошти за нерухомість згідно договору отримані позивачем вчасно, що підтверджується текстом договору та фактом реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_1 .
Не погоджується із висновками суду першої інстанції про протиправність та діяльність з перевищенням своїх службових повноважень керівника Філії та безпосередньо концерну «Військторгсервіс».
Також зазначає, що жодний нормативно-правовий акт, станом на 18.10.2004 не передбачав такої вимоги до дозволу на відчуження нерухомого майна, як згода Фонду державного майна України, а дозвіл № 140/3/1369/28 видано відповідно до затвердженого Порядку відчуження об`єктів державної власності.
Надаючи дозвіл начальнику ДП МОУ «Управління торгівлі західного оперативного командування» Свідерському Г.М. на проведення відчуження об`єктів нерухомого майна, начальник Головного управління торгівлі тилу МОУ Пукір П.Н. діяв у межах наданих йому повноважень та чинної на той час довіреності.
Скасування довіреності поширюється на майбутні правовідносини та не свідчить про недійсність усіх юридично значимих дій, вчинених представником під час її чинності, тому скасування 12.02.2005 довіреності від 04.10.2004 не тягне автоматичного скасування виданого 18.10.2004 дозволу на проведення відчуження об`єктів нерухомого майна за відсутності окремого розпорядження про відкликання зазначеного дозволу.
Зазначає про реорганізацію 05.04.2007 ДП МОУ Управління торгівлі Західного оперативного командування шляхом приєднання його до концерну «Віськторгсервіс».
Також, у разі відчуження юридичною особою майна, яке закріплене за нею на праві господарського відання, ця юридична особа діє від власного імені, хоча і за обов`язкової згоди власника майна.
Покликаючись на норми матеріального закону, а також судову практику зазначає, що доводи позовної зави, а також висновки суду про порушення вимог закону при укладенні договору купівлі-продажу від 24.06.2009, укладеного між ОСОБА_1 та концерном «Військторгсервіс», спростовуються.
Просить скасувати рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 25 липня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні таких вимог відмовити. Стягнути з позивача судові витрати.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. 
Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що Концерн «Військторгсервіс» в особі керівника Пукіра П.Н. виданою довіреністю уповноважив начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Військторгсервіс» на укладання від імені Концерну будь-яких договорів щодо відчуження належного Концерну будь-якого нерухомого майна (втому числі будівлі, приміщення, споруди), а також договори оренди (в тому числі цілісних майнових комплексів) з дозволу органу управління майном.
З врахуванням зазначеного, керівник філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Військторгсервіс» використовуючи дану довіреність, 24.06.2009 уклав договір купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 1716 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому, суд зазначив, що керівник філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Військторгсервіс» як і безпосередньо керівник Концерну «Військторгсервіс» Пукіра П.Н., який видав доручення на начальника філії ОСОБА_3 на відчудження об`єктів нерухомості Міністерства оборони України та Концерну, діяли протиправно та з грубим перевищенням своїх посадових повноважень і без погодження з органом управління майном - яким відповідно до Статуту Концерну є Міністерство оборони України, відтак, незаконно уклали договір купівлі-продажу з ОСОБА_1 .
Так, на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу, законодавцем було чітко визначено порядок відчуження державного майна, яке перебуває у господарському віданні державних підприємств, однак як убачається з матеріалів справи, рішень про надання згоди на відчуження спірного майна, укладення спірного договору купівлі – продажу, Міністерство оборони України, як суб`єкт управління майном не приймало, відповідно до вказаного Порядку, а Фондом державного майна таке відчуження не погоджувалося.
При цьому, 12.02.2005 у у зв`язку із окремим дорученням Міністра оборони України про скасування виданих раніше довіреностей, щодо реалізації керівниками підпорядкованих установ повноважень від Міністерства оборони України та відкликання їх перших примірників, довіреність від 04.10.2004 №220/2071 втратила свою чинність.
Таким чином, внаслідок укладання спірного договору нежитлової будівлі, загальною площею 1716 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 така вибула з державної власності всупереч встановленого законом порядку і умов набуття та припинення права власності, поза волею власника та інтересів держави.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що відчуження спірного державного майна було здійснено поза волею власника, всупереч інтересам держави і суспільства, а особа, яка вчиняла правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, тому вимоги, необхідні для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, не були додержані, відтак задовольнив вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки оспорюваний правочин, вчинено від імені продавця без необхідного обсягу цивільної дієздатності за відсутності волевиявлення власника майна, без дотримання процедури відчуження майна.
Більше того, додатковим доказом в підтвердження того, що в подальшому та до теперішнього часу, будь-яких рішень, погоджень, дозволів, щодо відчуження спірних об`єктів нерухомості ні Міністерством оборони України, ні Фондом державного майна України не приймалось та не надавалось, є лист Фонду державного майна України №10-24-10869 від 04.06.2020.
07.05.2009 Кабінет Міністрів України своїм дорученням № 24796/0/1-09 зобов`язав Фонд державного майна зупинити надання погоджень на відчуження та оренду державного майна державних підприємств Міноборони, а погодження, надані на відчуження державного майна у 2009 році відкликати.
Крім цього, в листі розпорядженні від 18.10.2004, на що покликається відповідач як на згоду Міністерства оборони відчужити нерухоме майно, не має будь-яких посилань, що право на це відчуження надається від імені Міністерства оборони України саме ОСОБА_4 , а зазначено, що Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, а не Міністерство оборони України дозволяє провести відчуження майна.
Додатковим доказом протиправності дій ОСОБА_3 при укладанні договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 та незаконності його укладення є те, що дозвіл на відчуження нерухомого майна датований 18.10.2004 (доручення від 04.10.2004), тоді як договір купівлі-продажу був укладений аж 24.06.2009, що суперечить п. 50 постанови Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007 «Про затвердження об`єктів державної власності», та вказує на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу дозвіл МОУ на відчуження нерухомого майна вже не був дійсним.
Покликаючись на судову практику, суд зазначив, що у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6- 1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц).
Зважаючи на те, що з позовом до ОСОБА_1 щодо оспорюваної будівлі, яка була відчужена за спірним договором, прокурор звернувся в травні 2014 року у справі №455/764/14 та згідно даних ЄДРСР провадження у вказаній справі відкрито ухвалою від 11.06.2014, а з позовом у справі № 455/4/17 прокурор звернувся 03.01.2017, провадження відкрито 22.02.2017, строк звернення до суду не пропущено, а твердження представника відповідача про порушення прокуратурою строків звернення до суду є безпідставними та такими, що не можуть бути прийняті до уваги судом.
Не взявши до уваги до уваги доводи сторони відповідача про пропуск прокурором строків на звернення до суду з позовною заявою, суд дійшов висновку, що позов Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України, концерн «Військторгсервіс» в частині визнання недійсним договору є підставним і підлягає до часткового задоволення.
Що стосується позовної вимоги щодо застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, шляхом виселення ОСОБА_1 , суд вказав, що застосування такого наслідку недійсності правочину не відповідатиме ст. 216 ЦК України, тому в задоволенні такої вимоги відмовив.
Крім цього, суд вирішив питання судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга Міністерства оборони України фактично зводиться лише до неправильного висновку суду, на думку апелянта, щодо застосування наслідків недійсності правочину, тобто із задоволенням позову у відповідній частині міністерство погоджується, колегія суддів вважає за доцільніше у першу чергу здійснювати перевірку та правовий аналіз доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Сідловської Ірини Юріївни.
Так, законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. 
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі – компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший – третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Зокрема, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. 
Підсумовуючи викладене вище, необхідно відзначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»). 
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Як зазначалося вище, позов у даній справі прокурор Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіонуподав в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс», оскільки позовна заява Мністерством чи концерном подана не була, що свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави.
У постанові ВП ВС у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020, зазначено, що бездіяльність органу державної влади у захисті інтересів держави є підставою для представництва таких інтересів прокурором.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувано порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Встановлені обставини у справі дають підстави для беззаперечного висновку про те, що звернення прокурора до суду із позовною заявою в інтересах Міністерства оборони України відбулось із дотриманням вимог законодавства щодо доведення наявності порушень інтересів держави, обґрунтування необхідності їх захисту та нездійснення захисту інтересів держави уповноваженими органами.
Звертаючись із позовними вимогами, прокурор просить про визнання недійсним з відповідних підстав оспорюваного договору купівлі-продажу, а також застосування наслідків недійсності.
Колегія суддів виходить з того, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Вказаною нормою права визначено, що підставою недійсності правочину є  недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (частина третя статті 215, 216 ЦК України).
Судом встановлено, що 04.10.2004 Міністром оборони України видано довіреність №220/2071, якою уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства, для виконання яких останньому надано право, у тому числі, надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозвіл) на відчуження майна та на укладення договорів з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання. Термін дії довіреності до 01.10.2007 (т. 2 а.с.17).
На підставі вказаної довіреності, 18.10.2004 начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. надав начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» дозвіл №140/3/1369/28 на відчуження нежитлових приміщень, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 18).
У подальшому, окремим дорученням Міністра оборони України від 12.02.2005 №1235/з скасовано довіреність від 04.10.2004 №220/2071 на право укладення договорів (угод, контрактів), надання від імені Міністерства прав здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився.
12.09.2007 нотаріально посвідчено довіреність, видану від імені концерну «Військторгсервіс» начальнику філії «Управління торгів Західного оперативного командування «Концерну «Військторгсервіс Свідерському Г.М., якою уповноважено останнього укладати від імені концерну будь-які договори щодо відчуження належного концерну будь-якого нерухомого майна, а також договори оренди, з дозволу органу управління майном концерну – Міністерства оборони України. Термін дії довіреності до 12.09.2010 (т. 2 а.с. 19).
24.06.2009 укладено договір купівлі-продажу між Концерном «Віськторгсервіс» в особі начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну «Військторгсервіс» Свідерського Г.М. (продавець), який діяв на підставі довіреності, посвідченої 12.09.2007 за реєстровим №4165 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. з однієї сторони та ОСОБА_1 (покупець) з другої сторони, згідно п.1.1., п.2.1. якого продавець передав (продав) у власність, а покупець прийняв (купив) у власність майно - нежитлову будівлю, загальною площею 1716,0 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна нерухомості становить 252194,04 гривні (т. 1 а.с.10).
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав ведення на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №131004949 від 16.07.2018, ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі, загальною площею 1716 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т. 2 а.с.22).
В свою чергу, 25.06.2005 наказом Міністра Оборони України №358 «Про створення державного господарського об`єднання Концерн «Військторгсервіс» і затвердження його статуту», створено державне господарське об`єднання Концерн «Військторгсервіс» (т. 2 а.с. 25-26).
Наказом Міністра оборони України № 135 від 05 квітня 2007 року припинено діяльність Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування» та реорганізовано його шляхом приєднання до Концерну «Військторгсервіс», який визначено правонаступником усіх майнових прав та обов`язків «Управління торгівлі західного оперативного командування» (т. 2 а.с. 27-29).
Відповідно до ч. 1 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.
Скасування довіреності (визнання недійсною) поширюється на майбутні правовідносини та не свідчить про недійсність усіх юридично значимих дій, вчинених представником під час її чинності. 
Таким чином, скасування 12 лютого 2005 року довіреності від 04 жовтня 2004 року не тягне автоматичного скасування виданого 18 жовтня 2004 року дозволу № 140/3/1369/28 на проведення відчуження об`єктів нерухомого майна за відсутності окремого розпорядження про відкликання зазначеного дозволу.
Саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі №608/969/13-ц, яка є обов`язковою для врахування щодо застосування відповідних норм права.
В свою чергу, на момент укладення оспрорюваного договору був чинним ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», який набув чинності у 2006 році, відповідно до положень ст. 1 якого, управління об`єктами державної власності – це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, міністерства та інші органи виконавчої влади (уповноважені органи управління).
Відповідно до п. 7.3 Статуту «Військторгсервіс», його майно перебуває в державній власності та закріплене за ним на праві господарського відання.
Таким чином, спірне майно є державною власністю, що перебуває на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс».
Відповідно до п.п.«и» п. 2 ст. 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.
Крім цього, пунктом 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007 року (далі Порядок) встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди   або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.
Відповідно до п. 8 вказаного Порядку рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.
Отже, на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу законодавцем було чітко визначено порядок відчуження державного майна, яке перебуває у господарському віданні державних підприємств.
В свою чергу, як встановлено судом, Концерн «Військторгсервіс» в особі керівника Пукіра П.Н. виданою довіреністю уповноважив начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Військторгсервіс» на укладання від імені Концерну будь-яких договорів щодо відчуження належного Концерну будь-якого нерухомого майна (втому числі будівлі, приміщення, споруди), а також договори оренди (в тому числі цілісних майнових комплексів) з дозволу органу управління майном.
Таким чином, керівник філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Військторгсервіс» використовуючи дану довіреність 24.06.2009 уклав договір купівлі-нежитлової будівлі загальною площею 1716 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з цим, рішень про надання згоди на відчуження спірного майна, укладення спірного договору купівлі – продажу, Міністерством оборони України, як суб`єктом господарювання, відповідно до вказаного вище Порядку, не приймалось та Фондом державного майна, таке відчуження не погоджувалось.
Внаслідок укладання спірного договору нежитлової будівлі, загальною площею 1716 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , така вибула з державної власності всупереч встановленого законом порядку і умов набуття та припинення права власності, поза волею власника та інтересів держави.
Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що керівник філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Військторгсервіс», як і безпосередньо керівник Концерну «Військторгсервіс», який видав доручення на начальника філії Свідерського Г.М. на відчудження об`єктів нерухомості Міністерства оборони України та Концерну діяли протиправно та без погодження з органом управління майном, яким відповідно до Статуту Концерну є Міністерство оборони України, а відтак, незаконно уклали договір купівлі-продажу з ОСОБА_1 , є обгрунтованим, тому висновок про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу не відповідає вимогам чинного законодавства, є неспростованим.
В свою чергу, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Колегія суддів виходить із того, що з приводу спірних правовідносин між сторонами вже існують судові рішення, які набрали законної сили.
Так, рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 13.03.2015 справа № 455/764/14 відмовлено у задоволенні позову Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі його органу, уповноваженим органом якої здійснювати функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України, Концерн «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Фонд державного майна України, про визнання права власності та витребування майна.
У рішенні зазначено, що оскільки, договір купівлі-продажу від 24.06.2009 на підставі якого відповідач набув право власності на спірні об`єкти є чинним, ніхто його не визнавав недійсним, та те, що відповідачем було сплачено продавцю вартість спірних об`єктів, відтак, позовні вимоги Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерн «Військторгсервіс» про визнання права власності та витребування майна є безпідставними, а тому не можуть підлягати до задоволення.
При цьому, суд також вказав, що позивач пропустив строк звернення до суду, однак, не зважаючи на це, суд відмовив у позові не у зв`язку з пропуском позовної давності, а по суті розгляду справи – у зв`язку з безпідставністю позову.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року апеляційну скаргу Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» – відхилено.
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року – залишено без змін.
Виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на пропуск прокурором строку звернення до суду із даним позовом.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Предметом спору у цій справі були також нежитлової будівлі, загальною площею 1716 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції прокурор уточнив позовні вимоги, виклавши п. 3 позовної заяви в наступній редакції: зобов`язати добросовісного набувача ОСОБА_1 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України нежитлове приміщення (будівлі), загальною площею 1716 кв.м., що розташоване на АДРЕСА_1 .
Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року у задоволенні позову Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Коцерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , з участю третьої особи без самостійних вимог Фонду державного майна України, про визнання права власності та витребування майна – відмовлено повністю.
Рішення оскаржувало Міністерство оборони України.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України – задоволено частково.
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року – скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким у позовних вимогах Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлове приміщення (будівлю), загальною площею 1716 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання добросовісного набувача ОСОБА_1 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України нежитлове приміщення (будівлю), загальною площею 1716 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.
Зокрема, суд констатував, що на час укладення договору купівлі-продажу відчуження об`єктів державної власності повинне було здійснюватися на підставі Порядку № 803 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), при цьому таке відчуження спірного приміщення магазину, що є об`єктом державної власності, відбулося з порушенням вимог указаного Порядку, зокрема без згоди та/або погодження на відчуження майна суб`єкта управління та Фонду державного майна, відтак укладений сторонами договір у силу положень статей 215, 216 ЦК України підлягає визнанню недійсним.
Поряд з цим, обраний прокурором речово-правовий спосіб захисту порушеного права (віндикація), не відповідає встановленим обставинам справи та відповідним їм правовідносинам, оскільки Міністерство оборони України та його упоноважений орган концерн «Військторгсервіс», які вважають себе власником майна і перебувають в зобов`язальних правовідносинах з відповідачем ОСОБА_1 , можуть захистити своє порушене право шляхом пред`явлення вимог зобов`язального характеру (наприклад про визнання договору недійсним та застосуванням наслідків недійсного правочину).
Іншими словами, незважаючи на те, що позов прокурора у цій справі був поданий у травні 2014 року апеляційний суд не надавав оцінку дотримання прокурором строків давності звернення до суду, оскільки у позові прокурора, як вже зазначалося було відмовлено фактично за безпідставністю матеріально-правової ввимоги, при цьому, як відомо, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання, якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.
Таким чином, питання дотримання строків давності з врахуванням висновків щодо спірних правовідносин та обраних позивачем способів захисту порушеного права, судами не вирішувалося, тому має бути перевірено у даному апеляційному провадженні.
Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що оскільки з позовом до ОСОБА_1 щодо оспорюваної будівлі, яка була відчужена за спірним договором купівлі-продажу, прокурор звернувся в травні 2014 року у справі № 455/764/14, а з позовом у справі №455/4/17 прокурор звернувся 03.01.2017, строк звернення до суду не пропущено.
В свою чергу, колегія суддів виходить з того, що необхідно відрізняти два поняття: зупинення перебігу позовної давності (стаття 263 ЦК України) та його переривання (стаття 264 ЦК України). У першому випадку Кодексом передбачено чотири обставини, при настанні яких позовна давність зупиняється і після припинення яких цей строк продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. У другому випадку після настання певних подій перебіг позовної давності починається заново, а не продовжується. Перша подія - вчинення боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку. Друга подія - пред`явлення позову до боржника, навіть якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.
Зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що звернення позивача з позовом у даній справі відбулося в межах позовної давності, є помилковими, оскільки зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, так як подання позову у 2014 році не перервало позовну давність, оскільки вже пред`явлення такого відбулося з пропуском позовної давності.
Згідно зі статтею 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 зазначено, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, відтак суди повинні з`ясовувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом. 
Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.
Враховуючи те, що прокурор пред`явив позов в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, при цьому, представник відповідача рзобив заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності, суд першої інстанції не з`ясував, коли саме зазначений орган (Міністрество) довідався або міг довідатися про порушення його права.
Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 зробила висновок, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
У розглядуваній справі встановлено, що безпосередньо на Міністерство оборони України, зокрема за захистом прав якого звернувся прокурор з цим позовом, покладено обов`язок з управління та обліку державного майна. Отже вказаний орган, як розпорядник державного майна, зобов`язаний здійснювати контроль та моніторинг за ввіреним йому майном державної власності.
Оспорюваний договір купівлі-продажу, на підставі якого майно вибуло з власності держави, укладено у червні 2009 році, а позов вперше пред`явлено прокурором до суду у травні 2014 року, тобто більш ніж через 5 років.
При цьому, прокурор посилався на те, що факт порушення інтересів держави під час вибуття з державної власності спірного майна встановлено Івано-Франківською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері тільки у 2012 році у ході проведення прокурорських перевірок, тому строк звернення до суду за захистом порушених інтересів держави пропущений з поважних причин.
Натомість, у справі наявна заява про застосування строку позовної давності та надані письмові докази щодо проведення у 2009 році численних аудитів, перевірок та інвентаризації об`єктів нерухомого майна концерну «Військторгсервіс», за наслідком оцінки яких, колегія суддів приходить переконання про об`єктивну можливість Міністерства оборони України своєчасно, в межах строку позовної давності, довідатись про вибуття спірного майна із власності держави за оспорюваним договором купівлі-продажу від 24 червня 2009 року.
Також необхідно зазначити, що Міністерство оборони України, як орган управління державним майном, зобов`язане було слідкувати за станом державного майна, зокрема, того, яке перебувало в господарському віданні концерну «Військторгсервіс» та знаходилось на балансі останнього.
Такий обов`язок випливає із законодавчо закріплених повноважень Міністерства оборони України та його контрольних функцій за діяльністю державних підприємств і господарських структур, що належать до сфери його управління, а саме: затвердження річних фінансових та інвестиційних планів; проведення моніторингу фінансової діяльності підприємств, що належать до сфери його управління; забезпечення проведення щорічних аудиторських перевірок тощо.
Згідно з пунктом 5 Методики проведення інвентаризації об`єктів державної власності, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2005 року №1121, інвентаризація державного майна проводиться один раз на рік (станом на 31 грудня).
Пунктом 7 Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.2000 року №748, передбачено, що планова інвентаризація військового майна проводиться один раз на рік (станом на 01 січня).
Таким чином, Міністерство оборони України мало об`єктивну можливість довідатись про стан державного майна, яке перебувало в господарському віддані концерну «Військторгсервіс», зокрема внаслідок проведеної інвентаризації майна станом на 31 грудня 2009 року та перевірити законність його відчуження по наявних у концерну документах.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).
Враховуючи наведене, відповідно пропуск прокурором позовної давності при зверненні до суду з позовом у травні 2014 року, що виключає можливість переривання такого, колегія суддів вважає, що позов у даній справі з врахуванням встановлених обставин, також поданий з пропуском строку давності.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, за подібних розглядуваній справі обставин, зокрема, за участі концерну «Військторгсервіс», вибували із власності держави й інші приміщення, при цьому прокурор звертався до суду з відповідними позовами в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та концерну Військторгсервіс» щодо вказаних приміщень ще у 2013 році (справи №914/2089/13 та № 464/6407/13).
Вказане додатково підтверджує правильність висновку щодо необхідності застосування наслідків пропуску строку позовної давності у розглядуваній справі.
Встановлені національним законодавством України строки позовної давності щодо спірних правовідносин були сталими, передбачуваними та зрозумілими.
Таким чином, врахувавши обґрунтованість позовних вимог, при цьому, необхідність застсоування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення, як в частині задоволення позовних вимог, так і в частині відмови у задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, відповідно ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, оскільки Міністерство оборони України, як суб`єкт управління майном, мало об`єктивну можливість довідатися про порушення прав та/або інтересів держави внаслідок укладення оспорюваного правочину в межах строку позовної давності, зокрема у 2009-2010 роках.
З врахуванням висновку про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності у спірних правовідносинах та відмови у зв`язку з цим у вимозі про визнання недійсним договору купівлі-продажу, колегія суддів вважає безпідставним вимоги про застосування наслідків такої недійсності, передбачених ст. 216 ЦК України, що свідчить про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги Міністерства оборони України.
В свою чергу, як зазначалося вище згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
В абзаці третьому частини третьої цієї статті міститься заборона здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Законом України «Про прокуратуру», має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який визначає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.
Також Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті зазначеного відсутність у Законі інших визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Законом України «Про прокуратуру» межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.
Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.
У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 204/6292/18 та від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18 викладено правовий висновок, згідно з яким саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади, не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис.
Як беззаперечно вбачається із матеріалів спарви, позов у такій прокурор подав в інтересах держави, зокрема також в особі Концерну «Військторгсервіс».
Згідно зі статутом Концерну «Військторгсервіс» такий є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності, у формі концерну. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України.
Оскільки Концерн «Військторгсервіс» не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» є безпідставним, а тому позовна заява, подана в інтересах зазначеного державного господарського об`єднання, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
Враховуючи наведене та навіть за відсутності відповідних доводів в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а також порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, відтак оскаржуване рішення суду у відповідній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про залишення позову прокурора в інтересах Концерну «Військторгсервіс» без розгляду.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сідловської Ірини Юріївни – задовольнити. 
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 25 липня 2023 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину – відмовити.
Позов Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є концерн «Військторгсервіс» - залишити без розгляду.
Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7741 (сім тисяч сімсот сорок одна) гривня 37 копійок сплачений за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 08 лютого 2024 року.
Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

       С.М. Копняк