ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/4675/22  Номер провадження 22-ц/814/871/24	Головуючий у 1-й інстанції Ткачук Ю.А.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Шинкаренко Марини Анатоліївни, представника ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 18 вересня 2023 року (час ухвалення судового рішення з 10:47:31 (15 вересня 2023 року) до 09:00 (18 вересня 2023 року); дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного комерційного підприємства «Полтавське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Полтавського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства, правонаступником якого є Державне комерційне підприємство «Полтавське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство», просила ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати наказ Полтавського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (ЄДРПОУ 03187737) № 107-К від 01.06.2022 «Про звільнення»,  поновити її на посаді начальника відділу приймання замовлень та договірних відносин Полтавського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства з 02 червня 2022 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати.
Заявлені вимоги мотивовані тим, що початку військової агресії російської федерації вона працювала на посаді начальника відділу приймання замовлень та договірних відносин Полтавського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства.
Період з 01.03.2022 по 31.03.2022 на підприємстві оголошені неробочими днями.
У зв`язку із зазначеними обставинами вона та члени її сім`ї (двоє неповнолітніх дітей і чоловік) виїхали до Словацької Республіки, де з 15 березня 2022 року перебувають на обліку як біженці. 
01.04.2022 позивачка направила заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 04.04.2022 до 25.04.2022, яка була задоволена підприємством, аналогічним чином їй була надана відпустка з 26.04.2022 по 25.05.2022.
В подальшому у продовженні відпустки їй було відмовлено та запропоновано звільнитись на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, однак вона відмовилась, тому засобами електронного зв`язку через додаток «Viber» вона отримала наказ підприємства № 107-К від 01.06.2022 про її звільнення, де підставою зазначено акти від 26.05.22 та 30.05.2022 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці та ненадання відповідних пояснень. 
Вважає, що була відсутня на робочому місці з поважних причин - перебувала за межами України через існування загрози життю та здоров`ю їй та її сім`ї до закінчення воєнного стану.
Вказувала, що її чоловік є інвалідом ІІ групи та, перебуваючи у Словацькій Республіці, в нього відбулось загострення хвороби, він проходив курс лікування і залишити двох дітей та хворого чоловіка вона не могла, бо це створювало загрозу для них.
Зазначала, що відповідач, не встановивши причини відсутності на робочому місці, виніс наказ про звільнення, який вона отримала через додаток «Viber» та не могла перевірити його справжність, і на момент подачі позову до суду вона так і не отримала належним чином завіреної копії наказу.
Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 18 вересня 2023 року відмовлено за недоведеністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Адвокат Шинкаренко М.А., представник ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно викладені обставини позову і додатково стверджується, що вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати лише 51 день, отже відповідно до ст.12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідач був зобов`язаний надати їй таку відпустку у межах встановленого граничного строку – 90 днів.
Наголошується, що за станом на 30 травня 2022 року роботодавець мав задовольнити її заяву від 25 травня 2022 року про надання їй відпустки. 
Звертається увага, що в наказі про звільнення не вказана дата прогулу, а представник відповідача зазначала про відсутність на робочому місці в період з 26 травня 2022 року по 01 червня 2022 року, проте суд першої інстанції вийшов за межі власних повноважень та самостійно розтлумачив зміст оскаржуваного наказу, визначивши дату прогулу 26.05.2022. 
Ухвалюючи рішення про звільнення відповідач не врахував наявність поважних причин, які зумовили неможливість виходу на роботу, а саме перебування позивачки за кордоном у зв`язку із військовою агресією, наявність у неї двох неповнолітніх дітей, стан здоров`я чоловіка.

У відзиві адвокат Роменська Т.В., представник Державного комерційного підприємства «Полтавське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Звертається увага, що посилання в апеляційній скарзі на обов`язок відповідача надати позивачці відпустку у межах 90-денного строку відповідно до ст.12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є некоректним, так як за станом на час звільнення закон дія в іншій редакції і не покладав на роботодавця обов`язку надати працівнику відпустку за його заявою.
Що стосується наявності у позивачки поважних причин для невиходу на роботу, подані нею документи (засвідчені переклади) не містять даних, що хвороба її чоловіка виявилася раптово, мала гострий характер, у зв`язку з чим він потребував сторонньої допомоги.
Підкреслюється, що заява позивачки про надання відпустки від 25 травня 2022 року була отримана підприємством лише 30 травня 2022 року, тобто після вже встановленого факта її відсутності на робочому місці. 

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       З матеріалів справи вбачається, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 12.09.2017 наказом №198-к від 06.09.2017 призначена на посаду оператора комп`ютерного набору медичного відділу Полтавського казенного експериментально-ортопедичного підприємства (т.1 а.с.160).
Наказом №190-к від 09.09.2021 з 06.09.2021 переведена на посаду начальника відділу приймання замовлень та договірних відносин (т.1 а.с.160).
Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року "Про введення воєнного стану в Україні" із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено в Україні воєнний стан (т.1 а.с.124) 
Наказом Полтавського казенного експериментально-ортопедичного підприємства № 12 від 28.02.2022 робочі дні у період з 01.03.2022 по 31.03.2022 визнані неробочими (т.1 а.с.5)
Як вбачається з довідки про надання дозволу на толерантне перебування на території Словацької Республіки, виданої Президією корпусу поліції управління прикордонної поліції у справах іноземців управління Пряшів, біженцю Арнаутовій Н.Г. надано дозвіл на толероване перебування на території Словацької Республіки в термін від 15.03.2022 до 31.12.2022. Підстава визначена: охорона здоров`я в обсязі ст. 22 абз.5 Закону про притулок (т.1 а.с.19).
Згідно довідок про надання дозволу на толерантне перебування на території Словацької Республіки, виданих Президією корпусу поліції управління прикордонної поліції у справах іноземців управління Пряшів, біженцям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надано дозвіл на толероване перебування на території Словацької Республіки в термін від 15.03.2022 до 31.12.2022. Підстава визначена: охорона здоров`я в обсязі ст. 22 абз.5 Закону про притулок.(т.1 а.с.20-28)
Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 , остання має шлюб з ОСОБА_5 , що також підтверджується інформаційною довідкою Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Полтаві північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) в межах компетенції та повноважень (т.1 а.с.8, 10).
Згідно копій свідоцтв про народження батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.15-16)
Указом Президента України №133/2022 від 14.03.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Наказом Полтавського казенного експериментально-ортопедичного підприємства № 21-В від 04.04.2022 ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати з 04.04.2022 по 25.04.2022 за угодою сторін на період воєнного стану, на підставі її заяви (т.1 а.с.36, 37, 129, 130)
Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану в Україні із 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.
Як вбачається з протоколу №3 від 07.04.2022, у цей день о 10:57 год. ОСОБА_1 надіслано наказ № 21-В від 04.04.2022 за допомогою мобільного застосунку «Viber» на номер НОМЕР_2 , зафіксований в картці П-2, як номер для обміну інформацією (т.1 а.с.131, 132)
Наказом Полтавського казенного експериментально-ортопедичного підприємства № 28-в від 25.04.2022 ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати строком на 30 календарних днів з 26.04.2022 до 25.05.2022 за угодою сторін на період воєнного стану на підставі її заяви (т.1 а.с.133- 135)
Як вбачається з протоколу №7 складеного 27.04.2022, у цей день о 09:42 год. ОСОБА_1 надіслано наказ № 28-в від 25.04.2022 за допомогою мобільного застосунку «Viber» на номер НОМЕР_2 , зафіксований в картці П-2, як номер для обміну інформацією ( т.1 а.с.136-137).
Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Доповідною запискою заступника директора з мед. роботи Олександра Проскуріна від 26.05.2022, директора Полтавського казенного експериментально-ортопедичного підприємства повідомлено про факт відсутності ОСОБА_1 26 травня 2022 року на робочому місці, протягом усього робочого дня з 8.00 до 16.30 (т.1 а.с.138).
Згідно акту № 5 від 26.05.2022, засвідченого особистими підписами: заступника директора з медичної роботи ОСОБА_8 ; фахівця договірного відділу О.Берлізової та начальника відділу маркетингу та комунікацій з замовниками О.Кришталь, зафіксовано факт відсутності ОСОБА_1 на своєму робочому місці протягом усього робочого дня 26 травня 2022 року з 8.00 до 16.30 та зазначено, що на момент складання цього акта відомості про поважні причини відсутності від ОСОБА_1 не надходили.(т.1 а.с.139).
Листом Полтавського казенного експериментально-ортопедичного підприємства від 26.05.2022 №205 ОСОБА_1 запропоновано надати письмові пояснення причин відсутності на робочому місці 26.05.2022 (т.1 а.с.140).
Як вбачається з протоколу №8, складеного 27.05.2022, 26.05.2022 о 17:50 год. ОСОБА_1 надіслано лист №205 від 26.05.2022 за допомогою мобільного застосунку «Viber» на номер НОМЕР_2 , зафіксований в картці П-2, як номер для обміну інформацією (т.1 а.с.141, 142).
25.05.2022 ОСОБА_1 направила за допомогою мобільного застосунку «Viber» з номера НОМЕР_2 , відповідальній особі підприємства, заяву про надання їй відпустки за власний рахунок з 26 травня 2022, у зв`язку з карантином через COVID-19 та воєнним станом в Україні для збереження життя та здоров`я її родини.(т.1 а.с.144, 146)
Як вбачається з акту «Про ненадання пояснень ОСОБА_1 » від 30.05.2020, засвідченого: заступником директора з медичної роботи О.Проскуріна; в.о. начальника відділу приймання замовлень та договірних відносин ОСОБА_9 та начальником відділу маркетингу та комунікацій з замовниками О.Кришталь, ОСОБА_1 на вимогу надати письмові пояснення причин своєї відсутності на роботі 26.05.2022, письмового пояснення не надала, замість цього надала заяву на відпустку без збереження заробітної плати, яка не була погоджена керівником підприємства.(т.1 а.с.143).
Наказом Полтавського казенного експериментально-ортопедичного підприємства № 107-к від 01.06.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу приймання замовлень та договірних відносин з 01.06.2022 за прогул (відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня) згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України та доручено бухгалтерії здійснити виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у кількості 66 календарних днів. Підставою визначено доповідну записку заступника директора з мед. роботи ОСОБА_10 від 26.05.2022 (т.1 а.с.39,147)
Як вбачається з протоколу №9, складеного 01.06.2022, у цей же день о 09:39 год. ОСОБА_1 надіслано наказ № 107-к від 01.06.2022 за допомогою мобільного застосунку «Viber» на номер НОМЕР_2 , зафіксований в картці П-2, як номер для обміну інформацією (т.1 а.с.149).
Відповідно наказу Полтавського казенного експериментально-ортопедичного підприємства № 24 від 30.06.2022 про затвердження штатного розпису у зв`язку зі введенням в країні воєнного стану відповідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, оптимізацією діяльності підприємства та необхідності проведення змін в організації виробництва та праці і структурної перебудови Полтавського КЕПОП, наказано: вивести із штатного розпису «Начальника відділу приймання замовлення договірних відносин»; введено до штатного розпису посаду «Начальник відділу з координації прийняття замовлень та укладення договорів» (т.1 а.с.156).
З копії особової картки працівника ОСОБА_1 вбачається, що у п.11 зазначене місце фактичного проживання та номер контактного телефону НОМЕР_2 . (т.1 а.с.150)
Згідно інформаційного листа Полтавського казенного експериментально-ортопедичного підприємства від 20.03.2023 № 247 01 червня 2022 по працівнику ОСОБА_1 проведений розрахунок та нараховано і сплачено виплати: компенсація за невикористану відпустку 66 календарних днів у сумі 30 675,48 грн. До сплати за мінусом податків ця сума становить 23 628,76 грн (т.1 а.с.151).
Як вбачається з виписного листа Університетської лікарні з поліклінікою ім.Дж.А.Реймана Пряшів Холлего 15, 08181 Пряшів, ОСОБА_11 проходив курс лікування в кардіо відділенні з 24.11.2022 до 29.11.2022 з діагнозом: AV-блокада 1 ст., LAH, суміжна AV-блокада 2 ст., Мабітц та AV- блокади 2 ступеня: 1 типу – первинна імплантація постійного кардіостимулятора Evity 8 DR-T, стан після раннього макророзміщення передсердного електрода до камери, пресинкопальний стан (т.1 а.с.191-200).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач направляла сама через мобільний додаток «Viber» відповідачу заяви про надання відпусток без збереження заробітної плати та при отриманні таким же способом попередніх наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати від працівника кадрового відділу підприємства, не ставила під сумнів їх оформлення та офіційність, тобто доводи позивача щодо неотримання нею належним чином оформленого та засвідченого наказу про звільнення, викладені у позовній заяві, є безпідставними.
Суд першої інстанції критично поставився до обов`язку роботодавця надати позивачці відпустку без збереження заробітної плати за заявою від 25.05.2022, оскільки матеріалами справи підтверджений факт звернення позивачки із вказаною заявою до відповідача лише 30.05.2022 року, тобто після встановлення та фіксації роботодавцем факту її відсутності на роботі 26.05.2022 без поважних причин. 
Також суд критично поставився до доводів позивача, щодо перебування її за межами України, неможливість повернутися до закінчення воєнного стану через існування загрози життю та здоров`ю її та її дітей через бойові дії на території України, крім того позивач не могла покинути хворого чоловіка інваліда, (оскільки після виїзду до Словаччини стан його здоров`я значно погіршився та був нестабільним) залишивши на нього двох неповнолітніх дітей, бо це створювало загрозу для них для всіх, оскільки до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) з подальшими змінами, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, не було включено Полтавську область. Чоловік позивачки, відповідно до наданих суду довідок хворіє протягом тривалого часу та є інвалідом другої групи з 2014 року, з наданих позивачкою до суду доказів не вбачається потребування її чоловіком постійного стороннього догляду у період виникнення спірних правовідносин, що обумовлювало б неможливість виходу позивачки на роботу 26.05.2022.
Звертав увагу, що планова операція з імплантації постійного кардіостимулятора чоловіку позивачки відбулася у листопаді 2022 року, тобто через 6 місяців після виникнення спірних правовідносин, а тому не вважав вказану обставину поважною причиною неявки позивачки на робоче місце 26.05.2022.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання апеляційного суду оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням наведених вимог закону.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У постановах від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17, від 27 серпня 2020 року у справі № 161/14225/19 Верховний Суд зазначив, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.
Верховний Суд наголосив на тому, що під час розгляду справ за позовами про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цим положенням закону прогулом є відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і протягом більш ніж трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не передбачено, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності працівника на роботі дається, виходячи з конкретних обставин.
Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.
Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
Суд першої інстанції, оцінюючи доводи позивачки про існування у неї поважних причин для невиходу на роботу, дав належну оцінку поданим нею доказам, зокрема про стан здоров`я її чоловіка, якими не підтверджується раптовість, тяжкість його хвороби та необхідність стороннього догляду, а тому зробив обґрунтований висновок про недоведеність існування об`єктивних перешкод у позивачки, які перешкоджали їй вийти на роботу після закінчення відпустки 26 травня 2022 року. Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що Полтавська область не віднесена до території, де ведуться активні бойові дії, тому проживання тут є відносно безпечним. 
Стосовно доводів апеляційної скарги про обов`язок роботодавця надати відпустку без збереження заробітної плати апеляційний суд погоджується із доводами відзиву на апеляційну скаргу. 
У період з 23 березня до 19 липня 2022 року стаття 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» мала таку редакцію:
«1. У період дії воєнного стану щорічна основна оплачувана відпустка надається працівникам тривалістю 24 календарні дні.
2. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.
3. Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".»
       З 19 липня 2022 року стаття 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» була доповнена частиною четвертою такого змісту:
«4. У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".»
       Отже, за станом на час виникнення спірних правовідносин (травень – 01 червня 2022 року) закон не покладав на роботодавця обов`язку надати працівнику відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, тому доводи апеляційної скарги у цій частині суперечать фактичним обставинам і не ґрунтуються на законі. 
       Факт відсутності на роботі з 26 травня 2022 року позивачка не заперечує, наявність поважних причин відсутності на роботі позивачкою не доведено, тому апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про законність ухваленого роботодавцем рішення про звільнення позивачки на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.
       Сталою судовою практикою сформована правова позиція про те, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Апеляційний суд зауважує, що у межах розгляду цієї справи забезпечений справедливий баланс між інтересами працівника та роботодавця з огляду на особливий статус підприємства, відповідача у цій справі, (див. наказ Міністерства соціальної політики України № 438-Н від 21 вересня 2023 року) та відсутність даних про те, що позивачка виявляла чи має реальні наміри повернутися в Україну і стати до роботи. 
Зважаючи на встановлені фактичні обставини, характер спірних правовідносин і зроблені по справі правові висновки, апеляційний суд приходить до висновку, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей у відповідності усталеної практики Європейського суду з прав людини у питанні тлумачення пункту першого статті 6 Конвенції (доступ до правосуддя) – міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В апеляційній скарзі не наведено нових фактів та відповідних доказів, які б спростовували правильні по суті висновки суду першої інстанції. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд  
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Шинкаренко Марини Анатоліївни, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 

Рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 18 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 24 січня 2024 року.

     Головуючий суддя                                                      О.А.Лобов  

     Судді                                                                            А.І.Дорош 

В.М.Триголов