ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/949/24 Справа № 243/891/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Агеєва О.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді                 Агєєва О.В.,
суддів:         Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області  цивільну справу  №243/891/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Агеєвої О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року, справа №200/9940/21 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не здійснення розрахунку, нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, нарахованої на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 у справі №200/2802/20-а, за період з 22.09.2020 по 31.10.2020. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити розрахунок, нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, нарахованої на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 у справі №200/2802/20-а за період з 22.09.2020 по 31.10.2020. Вказане судове рішення набрало законної сили 07 грудня 2021 року.
У зв`язку з тривалим невиконанням вказаного рішення суду, позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду с заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ст.382 КАСУ.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2022 року в справі №200/9940/21 суд задовольнив заяву ОСОБА_1 та встановив судовий контроль за виконанням судового рішення у справі №200/9940/21 шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року у справі №200/9940/21 у місячний строк з дня набрання цією ухвалою законної сили. Проте, судове рішення в справі №200/9940/21 до теперішнього часу відповідачем не виконано.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року в справі №200/12619/21, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Головного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.02.2018 року по 30.06.2021 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.02.2018 року по 30.06.2021 року відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159. На виконання вказаного рішення суду відповідачем нараховано 6351,83 грн. компенсації втрати частини доходів. Проте, судове рішення в справі №200/9940/21 до теперішнього часу відповідачем не виконано. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року в справі №200/4350/22 суд визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нездійснення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення Департаменту пенсійних справ та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України від 05.08.2022 року №49/7685 та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 01 грудня 2019 року відповідно до статей 43, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ, положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», на підставі довідки виданої Департаментом пенсійних справ та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України від 05.08.2022 року №49/7685 про розмір грошового забезпечення за листопад 2019 року з урахуванням фактично виплачених сум. Вказане рішення суду набуло законної сили 25.01.2023 відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду. 
На виконання вказаного рішення суду відповідачем нараховано заборгованість з пенсійних виплат за період з 01.12.2019 по 28.02.2023 в розмірі 19761,71 грн., яка на теперішній час не виплачена.
Зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача, які виразились у тривалому невиконанні ним судових рішень щодо виплати перерахованих пенсійних виплат, йому (позивачу) завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, порушенні його життєвих планів, оскільки він, його дружина і син – є інвалідами, особами найбільш соціально вразливими, тому йому необхідно докладати додаткових зусиль для організації свого життя, погіршенні стану здоров`я, нервових розладах та перевтомленні, а відтак додаткового лікування, коштів на яке не вистачає, враховуючи те, що він разом з родиною є внутрішньо-переміщеними особами, їм приходиться винаймати житло, сплачувати комунальні послуги.
Вважає, що наявність судових рішень Донецького окружного адміністративного суду, які набрали законної сили, та якими вже визнано протиправними дії та бездіяльність відповідача, а також невиконання управлінням пенсійного фонду судових рішень впродовж тривалого часу, свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача вже доведена, а вина в даному випадку презюмується, він має право на відшкодування моральної шкоди, тим більше, що невиплата йому пенсії є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що йому завдано втрат немайнового характеру.
Просив суд, стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою грошових коштів з єдиного казначейського рахунку України на його користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн..

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 травня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою грошових коштів з єдиного казначейського рахунку України на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з зазначеним рішенням, Головне управління ПФУ в Донецькій області подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвали нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року по справі 200/9940/21 позивачу здійснено нарахування компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 22 вересня 2020 року по 31 жовтня 2020 року у загальному розмірі 68 гривень 86 копійок. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року по справі №200/12619/21 позивачу здійснено нарахування компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 лютого 2018 року по 31 травня 2021 року у загальному розмірі 6351 гривня 83 копійки. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року по справі №200/4350/22 Позивачу здійснено перерахунок пенсії по інвалідності на підставі оновленої довідки №49/7685 від 05 серпня 2022 року з 01 грудня 2019 року по 28 лютого 2023 року у загальному розмірі 16353 гривні 80 копійок. Тобто, загальний розмір нарахованих пенсійних виплат за вказаними судовими рішеннями становить лише 22774 гривні 49 копійок. 
Виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.
Головним управлінням з метою запиту додаткових фінансових ресурсів на виплату заборгованості за рішеннями Донецького окружного адміністративного суду від: 21 липня 2022 року по справі №200/12619/21, від 15 листопада 2022 року по справі №200/4350/22, здійснювались запити до розпорядника коштів вищого рівня – Пенсійного фонду України, що свідчить про відсутність вини Головного управління в частині невиплати коштів і відсутності неправомірних дій з боку Головного управління. Суми коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду на 2023 рік буде визначена у бюджеті Пенсійного фонду України на 2023 рік, який згідно із підпунктом 1-1 пункту 14 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України затверджується Кабінетом Міністрів України в місячний термін після набрання чинності законом про Державний бюджет України на відповідний рік. На даний час бюджет Пенсійного фонду України на 2023 рік не затверджено.
Позивачем не надано належних доказів, які підтверджують заподіяння душевних страждань, завдання шкоди здоров`ю, чи завдання йому інших втрат немайнового характеру з яких можливо обрахувати розмір компенсації та характер і обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачем. Сам лише факт порушення прав позивача не може бути виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
Визначений судом розмір моральної шкоди значно завищений та не відповідає вимогам розумності і справедливості.

В подальшому на адресу суду апеляційної інстанції від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України ОСОБА_2 не надала належних доказів на підтвердження інтересів Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області щодо подання апеляційної скарги на рішення Слов`янського міськрайонного суду від 01 травня 2023 року, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції повинен, відповідно до пункту 2 частини першої статті 362 ЦПК України, закрити апеляційне провадження в справі.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає при цьому суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року, справа №200/9940/21 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не здійснення розрахунку, нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, нарахованої на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 у справі №200/2802/20-а, за період з 22.09.2020 по 31.10.2020. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити розрахунок, нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, нарахованої на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 у справі №200/2802/20-а за період з 22.09.2020 по 31.10.2020. Вказане судове рішення набрало законної сили 07 грудня 2021 року.

На виконання даного рішення ОСОБА_1 здійснено нарахування компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 22 вересня 2020 року по 31 жовтня 2020 року у загальному розмірі 68 гривень 86 копійок.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року в справі №200/12619/21, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Головного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.02.2018 року по 30.06.2021 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.02.2018 року по 30.06.2021 року відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159. На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 здійснено нарахування компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 лютого 2018 року по 31 травня 2021 року у загальному розмірі 6351 гривня 83 копійки.. Проте, судове рішення в справі №200/9940/21 до теперішнього часу відповідачем не виконано.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року в справі №200/4350/22 суд визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нездійснення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення Департаменту пенсійних справ та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України від 05.08.2022 року №49/7685 та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 01 грудня 2019 року відповідно до статей 43, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ, положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», на підставі довідки виданої Департаментом пенсійних справ та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України від 05.08.2022 року № 49/7685 про розмір грошового забезпечення за листопад 2019 року з урахуванням фактично виплачених сум. Вказане рішення суду набуло законної сили 25.01.2023 відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду. 
На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року по справі №200/4350/22 ОСОБА_1 здійснено перерахунок пенсії по інвалідності з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки №49/7685 від 05 серпня 2022 року з 01 грудня 2019 року по 28 лютого 2023 року у загальному розмірі 16353 гривні 80 копійок.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, яка є особою з інвалідністю, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, яка змушена була звертатися за правовою допомогою та відстоювати свої порушені права в суді, та вважав, що сума 10 000 грн. буде достатньою і розумною компенсацією такої шкоди.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 6 Конституції України закріплює, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статтях 55, 56 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 Цивільного кодексу України відповідно.
Так, згідно із частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Крім того, у пункті 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Відповідно до пункту 9 даної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне (за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого) спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу судів на те, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.
Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16-ц зазначила, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).
Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).
ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).
Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.
Також, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Окрім цього, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути предявлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Враховуючи наявність судових рішень Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року по справі 200/9940/21; від 21 липня 2022 року по справі №200/12619/21 та 15 листопада 2022 року по справі №200/4350/22, які набрали законної сили, та якими визнано протиправність дій відповідача - Управління Пенсійного фонду України Донецької області, в частині не нарахування та невиплати позивачеві належних сум пенсії, а також невиконання ним судових рішень впродовж тривалого часу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача доведена, вина в даному випадку презюмується і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із розміром матеріальної компенсації моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції з відповідача на користь позивача, оскільки він визначений виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Зокрема, судом першої інстанції враховано, що позивач з 2020 року отримував належні йому пенсійні виплати не в повному розмірі, які були його єдиним засобом існування, а отже позивач дійсно був змушений докладати зусиль для організації свого життя, лікування за умови відсутності коштів та відчував безпорадність і пригніченість від таких дій саме державного органу, який має належно виконувати покладені на нього законом обов`язки.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає неприйнятними посилання представника відповідача в апеляційній скарзі щодо розміру стягнутої моральної шкоди, який на думку колегії суддів відповідає засадам розумності та справедливості. 

Доводи апеляційної скарги проте, що відповідачем вживались конкретні заходи з метою виконання рішень, проте на сьогоднішній день бюджет Пенсійного фонду України на 2023 рік не затверджено, суд апеляційної інстанції не приймає з підстав наведених вище в даній постанові, оскільки невиконання рішення суду через відсутність фінансування в даному випадку не має правового значення, т.я. держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року).
Крім того, за умови належного виконання відповідачем покладених на нього державою функцій з пенсійного забезпечення позивача на належному рівні, фінансування для виконання рішення суду, яким встановлена така незаконність не потребувало би.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 травня 2023 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: