Номер провадження: 22-ц/813/6683/23 
Справа № 496/476/22
Головуючий у першій інстанції Пасечник М.Л.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Сегеди С.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Триколіч І.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання осіб такими, що не прийняли спадщину,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
Позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд:
- встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) разом зі свою матір`ю ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- встановити юридичний факт не проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із спадкодавцем - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , на час відкриття спадщини; 
- визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування поданого позову позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла її мати – ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на квартиру, загальною площею 59 кв.м., житловою площею 44.8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Спадкоємцями першої черги є донька померлої - ОСОБА_1 та сини померлої - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є рідними братами позивачки.
ОСОБА_1 звернулася до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини. Відповідачі не зверталися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини та будь-яким чином не заявляли про намір отримання спадщини. Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки на день смерті постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Однак, відповідачі є такими, що не прийняли спадщину з наступних підстав: на день смерті ОСОБА_4 не мешкали разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 , а мешкали за іншою невідомою адресою; на день смерті ОСОБА_4 , вона та ОСОБА_1 мешкали разом в сусідній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з 2006 року є непридатною для проживання у зв`язку з пожежею.
Листом державного нотаріуса позивачу було рекомендовано звернутися до суду для встановлення фактів не проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , із спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини. На теперішній час позивач мешкає в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
У 2006 році ОСОБА_5 після смерті батьків залишилася сиротою, тому позивач та ОСОБА_4 почали опікуватися нею. У 2006 році у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 сталася пожежа і квартира стала непридатною для проживання, тому позивач та ОСОБА_4 почали проживати у ОСОБА_5 . У 2009 році ОСОБА_1 було призначено піклувальником над неповнолітньою ОСОБА_5 . У зв`язку з викладеним, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання осіб такими, що не прийняли спадщину відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив матеріали справи, не врахував наданих доказів та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позову.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.1993, укладеного між нею та ОСОБА_6 , посвідченого секретарем виконавчого комітету Маяківської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2.
Згідно із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.
Відповідно до копії технічного паспорту від 12.03.2019 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є трикімнатною, загальною площею 59.0 кв.м., житловою площею 44.8 кв.м. Замовником технічної інвентаризації зазначено ОСОБА_4 
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Зубковицькою сільською радою Олевського району Житомирської області, актовий запис - 35.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис - 214.
У довідках Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області №1590 від 03.10.2016 та №1591 від 03.10.2016 зазначено, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійсно по день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з нею проживали та були зареєстровані: ОСОБА_1 - донька, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_3 - син.
На фотознімках, наданих позивачем, зображено житлове приміщення, стан – непридатний для життя.
Відповідно до акту про не проживання особи від 16.12.2021, складеного депутатом Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області Москаленко А.В., за участю сусідів - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в житловому приміщенні квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . фактично ніхто не проживає з 2006 року. Зазначена квартира з 2006 року є непридатною для проживання у зв`язку з пожежею. У вказаній квартирі не проживають з 2006 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Власниця квартири, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , та її донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2006 року по день смерті ОСОБА_4 , проживали разом в сусідній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Особисті речі та предмети побуту ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 - відсутні.
У довідці Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області №3261-02-13 від 17.12.2021 зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживала з 2006 року разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 по день її смерті, за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство.
Згідно із довідки Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області №3260-02-13 від 17.12.2021, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. 30.03.2010 року, та зареєстровано в реєстрі за № 1-1202.
Розпорядженням Біляївської районної державної адміністрації Одеської області №474/2009 від 25.05.2009 призначено ОСОБА_1 піклувальником над неповнолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та над її житлом; місце проживання неповнолітньої ОСОБА_5 визначено разом з піклувальником за його постійною реєстрацією: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_1 було видано Біляївською районною державною адміністрацією посвідчення опікуна над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , № 15.
З матеріалів спадкової справи №594/2016 року вбачається, що 04 жовтня 2016 року ОСОБА_1 зверталася до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її матері - ОСОБА_4 . Зазначено, що іншими спадкоємцями за законом є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Листом державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. №2588/02-14 від 29.05.2019 повідомлено ОСОБА_1 про те, що після смерті ОСОБА_4 заведена спадкова справа №594/2016. До складу спадкового майна входять: квартира під АДРЕСА_4 .
Листом державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. №3819/02–14 від 21.12.2021 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері - ОСОБА_4 , рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту не проживання інших спадкоємців - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , із спадкодавцем ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 на час відкриття спадщини, та надати до вказаної установи рішення суду, яке набрало законної сили. У листі зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області не зверталися.
Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №484/747/17, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Частиною 1 ст. 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).
Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.
Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).
Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.
Згідно з п. п. 4.10 п. 4 розділу 2, глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.
Як випливає із п. 3.22, розділу 2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Згідно із роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень зазначеної Постанови, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.
Метою встановлення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.
Частинами 1 та 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261–1265 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно із ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.
Як було зазначено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року та в ухвалі № 505/2085/14–ц від 14.09.2016 року Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
Так, позивачем заявлено позовну вимогу про встановлення юридичного факту її постійного проживання разом зі свою матір`ю – ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, зі змісту листа державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко–Ворсуляк Д.М. №3819/02–14 від 21.12.2021 вбачається, що позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері - ОСОБА_4 , рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту не проживання інших спадкоємців - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із спадкодавцем ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , на час відкриття спадщини та надати до вказаної установи рішення суду, яке набрало законної сили.
Тобто, у листі державного нотаріуса відсутні посилання на необхідність встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1 .
Виходячи зі змісту вказаного листа, позивачкою передчасно заявлено вимогу про встановлення факту її проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, адже відмова державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину ґрунтується на інших підставах, зокрема через відсутність підтверджуючих доказів не проживання відповідачів зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Судом першої інстанції також правильно встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є непридатною для проживання з 2006 року у зв`язку з пожежею.
На підтвердження заявлених вимог щодо не проживання відповідачів у вказаній квартирі, суду надано лише акт про не проживання особи від 16.12.2021, складений депутатом Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області Москаленко А.В., за участю сусідів - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Інших підтверджуючих доказів не проживання відповідачів у спірній квартирі, матеріали справи не містять.
Разом з цим, позивачем надано довідку, з якої вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно зареєстровані та проживали в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
На думку суду першої інстанції, відповідачі могли і в подальшому проживати у вказаній квартирі, але у зв`язку з пожежею в ній, квартира стала не придатною для проживання, були вимушені проживати за іншою адресою. Сама ж спадкодавець - ОСОБА_4 також проживала в іншій квартирі, що визнається позивачем.
Крім того, те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зверталися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_4 не може вважатися як відмова від спадщини, оскільки вони є спадкоємцями першої черги та не позбавлені такого права на звернення на теперішній час.
Суд першої інстанції вмотивовано вважав, що встановлення факту не проживання відповідачів разом зі спадкодавцем - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_2 , позбавить їх права на спадок, без визначених на те підстав.
Більш того, у листі державного нотаріуса від 21.12.2021 зазначено лише про необхідність встановлення факту не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із спадкодавцем ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на час відкриття спадщини.
Вимога про визнання відповідачів такими, що не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 є похідною від попередньої позовної вимоги, оскільки її задоволення також позбавить відповідачів можливості реалізувати своє право на спадщину, яка залишилася після смерті їх матері.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тому, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, необхідно констатувати, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у справі відсутні достатні правові підстави для задоволення позовної заяви.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        С.М. Сегеда

                                                               А.І. Дришлюк