ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

26 лютого 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/135/23
Головуючий у першій інстанції – Бездідько В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/264/24

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді:  Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І., 
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 березня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

                                      У С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ТОВ «ФК «Паріс» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 36 396,11 грн, яка складається з: 11 155,60 грн – заборгованість за тілом кредиту; 10 769,22 грн – заборгованість за комісією; 1 630 грн – заборгованість за штрафними санкціями (пенею); 8 365,61 грн – 18 % річних за користування грошовими коштами за період з 05 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України; 4 475,68 грн інфляційних втрат за період з 05 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «РВС Банк» з метою отримання банківських послуг. Підписавши відповідну заяву-договір, відповідачка акцептувала укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщено на сайту банку, і беззастережно приєдналася до умов договору. За умовами договору позичальник отримала споживчий кредит шляхом перерахування на картковий рахунок 51 282,05 грн зі строком дії 24 місяця та сплатою 18 % річних за користування кредитними коштами.
Представник позивача зазначав, що 05 березня 2020 року  між банком та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого останнє набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 . Оскільки відповідачка порушила умови укладеної угоди, станом на 05 вересня 2022 року утворилась заборгованість у розмірі 23 554,82 грн, але у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17 публічної пропозиції, позивачем нараховано 18 % річних за користування кредитними коштами та інфляційні втрати за період з 05 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року.
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 07 березня 2023 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Паріс» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість в сумі 26 786,28 грн, що складається з: 11 155,60 грн заборгованості за тілом кредиту; 5 550 грн заборгованості за комісією; 595 грн заборгованості за штрафними санкціями (пенею); 5 010 грн 18 % річних за користування грошовими коштами за період з 05 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року; 4 475,68 грн інфляційних втрат за період з 05 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 24 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду від 07 березня 2023 року залишено без задоволення (а.с. 81-82).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду таким, що не відповідає нормам процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції залишив поза увагою те, що в заяві-договорі від 19 червня 2019 року не міститься інформації про нарахування відсотків, суми комісійної винагороди та інших платежів за договором. Відповідачка зазначає, що суд, указавши, що ці дані наведені в додатку № 1 до договору, не встановив, що ОСОБА_1 його підписувала, а також те, що він наданий відповідачці у тій же редакції, яку позивач надав суду.
Звертає увагу, що у рішенні відображено, що договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб позичальнику надано не було, а такий договір розміщений на сайті банку і відповідачка беззастережно приєдналася до умов договору. Проте роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом у справі, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Указує, що позивачем не надано беззаперечних доказів на підтвердження доводів позову про її ознайомлення з умовами саме того договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток, який розміщено на сайті. Конституційний Суд у рішенні від 11 липня 2013 року зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Наголошує, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані їй Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані позивачем документи, які начебто є невід`ємною частиною договору, не можуть розцінюватися як стандартна форма, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
У наданому відзиві ТОВ «ФК «Паріс», не погоджуючись з доводами апеляційної скарги та вважаючи їх необґрунтованими, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Обґрунтовуючи доводи відзиву, представник позивача вказує на те, що при подачі позовної заяви до неї були долучені заява-договір від 19 червня 2019 року разом з додатком № 1, в яких містяться істотні умови договору та графік погашення кредиту, які підписані позичальником.
Звертає увагу, що додаток № 1, який є невід`ємною частиною заяви-договору, містить таблицю відповідної встановленої форми, і обчислення банком загальної вартості кредиту для споживача, до складу якої входять загальні витрати за споживчим кредитом, здійснювалося відповідно до вимог Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління НБУ від 08 червня 2017 року № 49. Крім того, відповідачка схвалила спірний договір своїми діями, отримавши грошові кошти, які були зараховані їй на картковий рахунок. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією, штрафних санкцій, 18 % річних за користування грошовими коштами та інфляційних втрат таким вимогам не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Паріс», суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_1 на підставі укладеного договору виникло грошове зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором, яке вона добровільно не виконує. Відповідачкою не подано доказів на спростування вказаних обставин. Районний суд указав, що позивач, як новий кредитор за договором про відступлення права вимоги, набув право вимоги в обсязі та на умовах первісного кредитора, зокрема і право щодо стягнення заборгованості, неустойки за прострочення виконання грошового зобов`язання незалежно від дати укладення договору про відступлення права вимоги, оскільки таке зобов`язання боржника існувало як перед первісним кредитором, так і перед новим. Суд дійшов висновку, що нарахований розмір неустойки є непомірно високим відносно отриманої суми грошових коштів та основного боргу, тому підлягає зменшенню.
Суд апеляційної інстанції частково погоджується з наведеним висновком суду, зважаючи на таке.
У справі встановлено, що 19 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «РВС БАНК» з метою отримання банківських послуг. Цього ж дня відповідачкою підписано заяву-договір № 0033944 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с. 16), яку засвідчено особистим підписом.
Підписанням зазначеної заяви-договору відповідачка акцептувала укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщено на сайті банку і беззастережно приєдналася до умов договору. З умовами договору ОСОБА_1 ознайомлена та зобов`язалася самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до договору.
За умовами укладеного договору відповідачці надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 51 282,05 грн зі строком дії кредиту 24 місяця; плата за користування кредитом у вигляді процентів є фіксованою та складає 18 % річних; разова комісія при видачі кредиту становить 2,5 % від суми наданого кредиту; щомісячна комісія за супроводження кредиту становить 3% від суми наданого кредиту.
Додатком № 1 до заяви-договору № 0033944 від 19 червня 2019 року є графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (з урахуванням вартості всіх супутніх послуг), які містять особистий підпис позичальника (а.с. 17).
В день підписання заяви-договору № 0033944 ОСОБА_1 отримала платіжну картку № НОМЕР_1 , яку відкрито згідно з умовами заяви-договору, що підтверджується наявною в заяві розпискою щодо отримання платіжної картки від 19 червня 2019 року та особистим підписом позичальника (а.с. 16).
Банк зобов`язання за кредитним договором виконав. 19 червня 2019 року грошові кошти в сумі 51 282,05 грн зараховано АТ «РВС БАНК» на картковий рахунок ОСОБА_1 , про що свідчать копії меморіальних ордерів № 4538 та № 4539 від 19 червня 2019 року (а.с. 24).
05 березня 2020 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 05/03/2020-1, за умовами якого  первісний кредитор АТ «РВС «БАНК» у порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступило (передало), а новий кредитор ТОВ «ФК «Паріс» прийняло (набуло) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними у додатку № 1 до цього договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС БАНК» та боржниками (а.с. 18-20).
З додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 05 березня 2020 року вбачається, що АТ «РВС БАНК» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 0033944 від 19 червня 2019 року на загальну суму заборгованості 64 800,60 грн (а.с. 21). Відповідну документацію стосовно боржника ОСОБА_1 передано згідно з актом прийому-передачі прав і документів до договору про відступлення права вимоги від 05 березня 2020 року (а.с. 22, 23).
Порушуючи умови кредитного договору, відповідачка погашення основної суми кредиту та відсотків за його користування своєчасно не здійснювала, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 05 вересня 2022 року за кредитним договором № 0033944 утворилась заборгованість у розмірі 23 554,82 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 11 155,60 грн; заборгованість за процентами – 0,00 грн; заборгованість за комісією – 10 769,22 грн та заборгованість за штрафними санкціями (пеня) – 1 630 грн (а.с. 32-36).
У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 23 554,82 грн  позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17. Публічної пропозиції нараховано: 8 365,61 грн – 18 % річних за користування грошовими коштами за період з 05 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року та 4 475,68 грн інфляційних втрат за період з 05 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року (а.с. 37).
05 вересня 2022 року ТОВ «ФК «Паріс» звернулося до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про усунення порушення кредитного зобов`язання, в якій товариство вимагало погасити наявну заборгованість протягом 30 днів з моменту отримання вимоги із зазначенням відповідних банківських реквізитів кредитора (а.с. 38-40). 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до банківської установи із заявою про розірвання кредитного договору чи закриття карткового рахунку не зверталася.
Звернувшись з позовом про стягнення заборгованості, ТОВ «ФК «Паріс» посилалося на невиконання позичальником умов кредитного договору щодо повернення у встановлений строк грошових коштів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його  умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. 
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Паріс» про стягнення заборгованості за тілом кредиту.
У справі встановлено, що 19 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до АТ РВС «БАНК» з метою отримання банківських послуг. Цього ж дня відповідачка підписала заяву-договір про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), в якій сторонами були узгоджені наступні умови: тип кредиту – споживчий; сума кредиту – 51 282,05 грн; строк дії кредиту – 24 місяця; процентна ставка – фіксована, 18 %; разова комісія при видачі кредиту – 2,5 % від суми наданого кредиту. Тобто, в заяві-договорі чітко визначені істотні умови кредитування, з якими погодилася відповідачка.
Позичальником підписано додаток № 1 до заяви-договору від 19 червня 2019 року у виді графіку платежів та розрахунку загальної вартості споживчого кредиту і яким, у тому числі, встановлено щомісячну суму платежу за розрахунковий період.
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 факт отримання грошових коштів та користування ними не оспорює. З наданого позивачем розрахунку заборгованості по тілу кредиту вбачається, що позичальником проводилося часткове погашення кредитної заборгованості, що, на думку апеляційного суду, достеменно свідчить про підтвердження факту отримання позичальником кредитних коштів та користування ними. На спростування вказаних обставин відповідачкою доказів не подано.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання за кредитним договором та необхідність стягнення з неї  заборгованості за тілом кредиту в сумі 11 155,60 грн, враховуючи, що ТОВ «ФК «Паріс», як новий кредитор за договором про відступлення права вимоги, набуло право вимоги у обсязі та на умовах права вимоги первісного кредитора (АТ «РВС «БАНК»).
Вирішуючи питання про необхідність стягнення з відповідачки заборгованості за комісією, колегія суддів зважає на таке.
Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за комісією, позивач зазначав, що сплата такого платежу передбачена умовами заяви-договору від 19 червня 2019 року, зокрема, щомісячна комісія за супроводження кредиту встановлена у розмірі 3 % від суми наданого кредиту. Призначення платежу зазначено як розрахунково-касове обслуговування.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог вищенаведених норм Правління НБУ постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила про споживчий кредит). 
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіку платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит до загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), відносяться витрати, які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог ЗУ «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в додатку № 1 до заяви-договору від 19 червня 2019 року, що є графіком платежів та розрахунком загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (колонка 8 графіка). Розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування складає незалежно від суми погашення тіла кредиту щомісячну фіксовану суму – 1 538,46 грн.
При цьому, в самому кредитному договорі (заяві-договорі) не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються ОСОБА_1 , та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Відповідно до ч. 2, 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 навів правову позицію за змістом якої, якщо у кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахункове-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позивальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахункове-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст.12 ЗУ «Про споживче кредитування».
Ураховуючи те, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку послуг із надання розрахунково-касового обслуговування і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, апеляційний суд вважає, що відповідні положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 3 % від суми наданого кредиту є нікчемними, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають.
Також є безпідставними вимоги ТОВ «ФК «Паріс» про стягнення з відповідачки штрафних санкцій.
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач зазначав, що заява-договір від 19 червня 2019 року, підписана ОСОБА_1 , є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Указував на те, що нарахування штрафу передбачено п. 7.3.11 Публічної пропозиції, відповідно до якого у разі порушення терміну погашення заборгованості за споживчим кредитом, в тому числі щомісячного платежу, в тому числі його частини, встановленого графіком платежів, така заборгованість, у тому числі щомісячний платіж (або його частина) вважається простроченим, починаючи з наступного дня за днем встановленого терміну погашення згідно з графіком платежів і до дня погашення простроченої заборгованості. З дня виникнення простроченої заборгованості за споживчим кредитом, в тому числі щомісячного платежу, встановленого графіком платежів, банк має право нараховувати штрафні санкції за порушення строків погашення заборгованості за споживчим кредитом, у тому числі щомісячних платежів у розмірі 10 грн за кожен день прострочення платежу. Сплата штрафу та/або пені не звільняє клієнта від виконання зобов`язань, за порушення яких передбачені штраф та/або пеня, і так само не звільняє його від обов`язку відшкодувати банку збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов`язань за договором, у тому числі будь-які витрати, що були понесені банком у зв`язку зі стягненням заборгованості з позичальника за договором, 
Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позову про те, що з умовами у редакції, наданій суду, ознайомилася і погодилася відповідачка, підписуючи заяву-договір про надання банківської послуги, який є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, а також того, що наведена Публічна пропозиція на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містила умови щодо встановлення відповідальності у вигляді штрафу за порушення зобов`язання саме у зазначених в цьому документі розмірі і порядку нарахування.
Апеляційний суд виходить з того, що у заяві-договорі від 19 червня 2019 року, підписаній позикодавцем та позичальником, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді штрафу за порушення зобов`язання із зазначенням її визначеного розміру.
За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачем не надано підтверджень про конкретно запропоновані відповідачці умови надання та обслуговування кредитних продуктів, беручи до уваги відсутність у заяві-договору домовленості сторін про сплату штрафу за несвоєчасне погашення кредиту. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді штрафу за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.
Дійшовши висновку про порушення відповідачкою грошового зобов`язання, суд першої інстанції правильно зазначив про необхідність застосування правових наслідків, визначених до ч. 2 ст. 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, районний суд не звернув уваги на наступне.
Заявляючи до стягнення з відповідачки 18 % річних через прострочення виконання грошового зобов`язання, позивач посилається на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17 Публічної пропозиції, яким визначено, що клієнт зобов`язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитними коштами до повного фактичного виконання клієнтом зобов`язань за споживчим кредитом. При цьому розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами заяви-договору.  
Апеляційним судом вже констатовано відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження доводів позову про конкретно запропоновані відповідачці умови надання та обслуговування кредитних продуктів, наведені у Публічній пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Отже, з огляду на те, що судом достовірно не встановлено факт ознайомлення ОСОБА_1 з наведеними в  Публічній пропозиції умовами, в тому числі щодо нарахування 18 % річних через прострочення виконання грошового зобов`язання, розмір процентів, як цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, належить визначити відповідно до положень ч. 2 ст. 625  ЦК України, що має становити 3 % річних. Тобто відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання суд розраховує відповідно до умов закону, а не договору.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який триває і по даний час.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України пунктом 18, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. 
Розраховуючи суму річних відсотків та інфляційних втрат, позивач визначає її за період з 05 березня 2020 року (дати укладання договору про відступлення права вимоги) до 23 лютого 2022 року (останній день перед введенням воєнного стану). Проте, цей період ТОВ «ФК «Паріс» обраховано невірно, оскільки ст. 625 ЦК України чітко визначено, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних проводиться за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. 
За умовами заяви-договору від 19 червня 2019 року строк дії кредитного договору визначено у 24 місяці, тобто, останнім днем дії договору є 19 червня 2021 року, а прострочення грошового зобов`язання почалося з 20 червня 2021 року. Таким чином, періодом, за який належить нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних, є з 20 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року і починається він з дня прострочення виконання зобов`язання, а не з дня укладення договору про відступлення права вимоги.
Втрати від інфляції розраховуються за формулою: втрати від інфляції = (сума боргу) х (Індекс інфляції)/100 - (сума боргу).
Індекс інфляції у червні 2021 року становив 100,2; у липні 2021 року – 100,1; у серпні 2021 року – 99,8; у вересні 2021 року – 101,2; у жовтні 2021 року – 100,9; у листопаді 2021 року – 100,8; у грудні 2021 року – 100,6; у січні 2022 року – 101,3; у лютому 2022 року – 101,6.
Враховуючи суму заборгованості за кредитом 11 155,60 грн та загальний індекс інфляції за період прострочення, загальна сума інфляційних втрат становить 745,19 грн (11 155,60 х 1,0668 – 11 155,60).
Три проценти річних розраховуються за формулою: проценти = (сума боргу) х (процентна ставка (%)) / 100% х (кількість днів) / (кількість днів у році).
Загальна кількість днів у період прострочення грошового зобов`язання складає 249 днів (червень 2021 року – 11 днів; липень 2021 року – 31 день; серпень 2021 року – 31 день; вересень 2021 року – 30 днів; жовтень 2021 – 31 день; листопад 2021 року – 30 днів; грудень 2021 року – 31 день; січень 2022 року – 31 день; лютий 2022 року – 23 дні). Таким чином, загальна сума 3 % річних у період з 20 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року становить 228,31 грн (11 155,60 х 3 % / 100 % х 249 / 365). 
Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 11 155,60 грн, 3 % річних у сумі 228,31 грн та 745,19 грн інфляційних втрат.
Зважаючи на викладене вище, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Паріс» в частині стягнення заборгованості за комісією та штрафу, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, відмовивши у задоволенні позову в цій частині. Крім того, рішення суду належить змінити, зменшивши суму стягнутих річних процентів та інфляційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
За подання позову ТОВ «ФК «Паріс» сплачено 2 481 грн судового збору (а.с. 1). За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 3721,50 грн (а.с. 104).
Беручи до уваги розмір заявлених позовних вимог (36 396,11 грн) та їх часткове задоволення (12 129,10 грн), у пропорційному відношенні судом задоволено позовні вимоги ТОВ «ФК «Паріс» на 33,32 %. 
Оскільки апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує в частині рішення суду, а в частині – змінює його, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових, понесених сторонами, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» 826,67 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а з ТОВ «ФК «Паріс» на користь відповідачки – 2 481,49 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.                
Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України,

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією та штрафних санкцій – скасувати.
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією та штрафних санкцій – відмовити.
Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення річних процентів за користування грошовими коштами та інфляційних втрат, а також в частині розподілу судових витрат – змінити.
Визначену судом першої інстанції суму річних процентів за прострочення грошового зобов`язання зменшити з 5 010 грн до 228,31 грн; суму інфляційних втрат – з 4 475,68 грн до 745,19 грн за період користування коштами з  20 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року.
Зменшити визначену судом першої інстанції суму судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 77-а, ЄДРПОУ 38962392), з 1 826,02 грн до 826,67 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 77-а, ЄДРПОУ 38962392) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2 481 грн 49 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуюча:                                                                     Н.В. Шитченко  

         Судді:                                                                     Н.В. Висоцька

                                                                                        О.І. Онищенко