КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №760/9075/22                                                   Головуючий у І інстанції - Українець В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/2800/2024                   Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
23 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого Гуля В.В.,
суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від                       01 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання, як дружини, у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку, починаючи стягнення з моменту подачі до суду позову і до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що з 16.10.2021 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Разом з тим, в останній період сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, у зв'язку з чим з 30.01.2022 року між ними припинено ведення спільного господарства, припинені шлюбні стосунки та припинено проживання разом.
При цьому, спільна з відповідачем дитина залишилася проживати разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .
За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст. 84 Сімейного Кодексу України, згідно з якими дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини, до досягнення дитиною трьох років, позивач звернулася до суду з цим позовом, який просила задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання до досягнення їх дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів -                 ОСОБА_1 щомісяця, починаючи з 25.07.2022 року. 
Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. 
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, а також неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Так, в обґрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що на момент пред`явлення позивачем позовних вимог про стягнення на її користь аліментів у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) він вже має аліментні зобов`язання у загальному розмірі (50 %) від сукупного доходу.
Тобто, за твердженнями апелянта, оскаржуване рішення фактично збільшує загальний розмір відрахувань і суперечить положенням ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків.
При цьому, зазначав, що суд першої інстанції не взяв до уваги як факт нетривалого перебування сторін у шлюбних відносин, так і те, що на даний час він має джерелом доходу лише заробітну плату у Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» на посаді лікаря-хірурга - за основним місцем роботи, та за місцем роботи у Харківському національному медичному університеті на посаді ст. лаборанта (а.с. 122-127).
У серпні 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 16.10.2021 року що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 16.10.2021 року (а.с. 7).
Сторони є батьками малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 8).
Згідно з довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26.04.2022 року за № НОМЕР_3 та від 04.07.2022 року за № НОМЕР_4, ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 9, 10).
Судовим наказом Щорського районного суду Чернігівської області від 30.03.2018 року по справі № 749/236/18 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5   стягнуто аліменти на утримання доньки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, щомісячно, починаючи стягнення з 05.03.2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 63).
Судовим наказом від 01.08.2022 року у справі № 760/9077/22 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів - ОСОБА_1 , але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 25.07.2022 року (а.с. 62).
Звертаючись до суду з позовом позивач, як на підставу для його задоволення, посилалася на те, що з 30.01.2022 року вона разом з дитиною проживає окремо від чоловіка без підтримання сімейно-шлюбних відносин, а отже відповідно до положень ст. 84 СК України має право на утримання від відповідача - батька дитини, до досягнення дитиною трьох років.
Відповідно до частини першої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Згідно з частиною першою статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Частини друга, четверта, шоста статті 84 СК України передбачають, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.
Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.
Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів).
Таким чином, встановивши, що дитина, яка не досягла трьох років, проживає разом із позивачем, а будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу у заявленому позивачем розмірі, матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання до досягнення їх дитиною трьох років.
Самі по собі посилання відповідача на перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей, а також відсутність інших джерел доходу, окрім заробітної плати, не можуть бути беззаперечними аргументами його незадовільного матеріального становища, що унеможливлює надання матеріальної допомоги для позивачки до досягнення дитиною трирічного віку.
Інших доказів, які б свідчили про неможливість стягнення з відповідача аліментів у визначеному судом розмірі, до суду першої інстанції та до апеляційного суду не надано.
У свою чергу, визначений розмір аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку відповідає обставинам справи та матеріальному становищу відповідача, який не надав належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості надавати матеріальну допомогу матері дитини у визначеному судом розмірі.
Натомість, додані відповідачем до суду апеляційної інстанції довідки про заробітну плату за його місцями роботи (Харківський національний медичний університет та КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня») свідчать про наявність у відповідача можливості забезпечувати власних дітей та дружину до досягнення дитиною трьох років.
Посилання апелянта на його неможливість надавати позивачу матеріальну допомогу, оскільки за положеннями ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» щодо максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, розмір не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
Отже, виходячи з наведених положень законодавства, а також встановлених обставин справи, розмір аліментів на позивача має визначатись не з урахуванням обмежень розміру відрахувань із заробітної плати - 50 відсотків, оскільки складовою таких відрахувань є стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, а з урахуванням правил ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», за якими таке обмеження складає 70 відсотків заробітної плати.
Таким чином, загальний розмір всіх відрахувань із заробітної плати відповідача не перевищує 70 %, визначених ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», а отже не порушує вимог закону.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що сторони не позбавлені можливості згодом, після визначення розміру аліментів, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (ст. 192 СК України).
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду без змін.
У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

 
Суддя-доповідач           

Судді