Номер провадження: 22-ц/813/349/24 
Справа № 521/20134/19
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

                                                ПОСТАНОВА
Іменем України
12.02.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Стахової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , 
на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2021 року,
за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи – приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович, суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_2 , ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання дій/бездіяльності приватного виконавця незаконними та визнання звітів про незалежну оцінку вартості квартири недійсними,
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, в обґрунтування якої посилався на те, що 14.02.2011 року Малиновським районним судом м. Одеси винесено заочне рішення по справі № 1519/2-2328/11 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2171-н від 04.12.2007 року в сумі 976473,67 грн. 01.08.2011 року видано виконавчий лист № 2-2328/11, згідно якого строк пред`явлення виконавчого листа до виконавчої служби - один рік, тобто до 01.08.2012 року. 
10.05.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. відкрито ВП № 56375033 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2328/11.
25.06.2019 року винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, а саме квартири АДРЕСА_1 . 
04.07.2019 року приватним виконавцем призначено суб`єкта оціночної діяльності  ОСОБА_2 . 16.07.2019 року ОСОБА_2 оформлений звіт про незалежну оцінку квартири та визначена вартість об`єкта - 752852 грн.
Скаржник зазначає, що жодних документів від приватного виконавця не отримував, оскільки останні направлені на адресу, за якою останній не проживає та не зареєстрований. Лише 22.11.2019 року представник скаржника ознайомився з матеріалами виконавчого провадження.
Скаржник зі звітом про оцінку квартири не погоджується, вважає суму такою, що не відповідає дійсності і ринковій вартості аналогічного майна. Звіт оформлений ОСОБА_2 без виїзду та реального огляду об`єкту. 27.11.2019 року скаржником замовлена оцінка 02.12.2019 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 оформлений звіт про оцінку майна, відповідно до якого загальна вартість квартири склала 1429633 грн.
05.12.2019 року за результатами проведеної оцінки квартири ОСОБА_2 складено звіт про незалежну оцінку, відповідно до якого ринкова вартість квартири, станом на 04.07.2019 року становить 757269 грн або 31633 доларів США.
ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення предмета скарги, просив визнати дії приватного виконавця виконавчого органу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича щодо використання в рамках виконавчого провадження № 56375033: звіту суб`єкта оціночної діяльності  ОСОБА_2  (сертифікат СОД: ФДМУ № 362/19 від 10.05.2019 року) від 16.07.2019 року про незалежну оцінку вартості квартири, загальною площею 60,6 кв.м, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 , яка належить  ОСОБА_1 в розмірі 752852 грн; звіту суб`єкта оціночної діяльності  ОСОБА_2  (сертифікат СОД: ФДМУ № 362/19 від 10.05.2019 року) від 05.12.2019 року про незалежну оцінку вартості квартири, загальною площею 60,6 кв.м, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 , яка належить  ОСОБА_1 в розмірі 757269 грн, незаконними; звіт суб`єкта оціночної діяльності  ОСОБА_2  від 16.07.2019 року про незалежну оцінку вартості квартири, загальною площею 60,6 кв.м, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 , яка належить  ОСОБА_1 в розмірі 752852 грн - визнати недійсним в повному обсязі; звіт суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_2 від 05.12.2019 року  про незалежну оцінку квартири, загальною площею 60,6 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 в розмірі 757269 грн - визнати недійсним в повному обсязі. 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2021 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання дій приватного виконавця незаконними та визнання звітів про незалежну оцінку вартості квартири недійсними відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2021 року, скаргу задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржник не був повідомлений належним чином про призначення СОД ОСОБА_2 та про оформлений звіт щодо об`єкта, який належить йому на праві власності, позбавлений можливості знати про запроваджені виконавчі дії та позбавлений можливості своєчасно оскаржити такі дії приватного виконавця. Суд першої інстанції не звернув уваги на факт значного заниження вартості квартири у наданих суб`єктом оціночної діяльності звітах. Звіт про оцінку майна від 05.12.2019 року вважає недійсним, оскільки суб`єкт оціночної діяльності під час здійснення оцінки на місце не виїхав, для формування ціни об`єкта використані аналоги оголошень за червень 2019 року, загальна вартість майна не дозволяє у повному обсязі задовольнити вимоги стягувача за виконавчим документом, також не враховано оцінки незалежного експерта ФОП ОСОБА_4 . 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.06.2021 року відкрито провадження у справі та роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.
У письмових поясненнях АТ «Державний ощадний банк України» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що скаржником протягом тривалого часу рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2011 року не виконується. Зазначає, що приватним виконавцем документи виконавчого провадження надсилались на адресу вказану у виконавчому листі, що не суперечить вимогам ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження». Скаржник про зміну місця проживання повідомив приватного виконавця 04.12.2019 року, правом на погодження зі стягувачем вартості майна не скористався. Звіти про оцінку майна складені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з використанням аналогічних методів, підходів та стандартів оцінки. ОСОБА_5 про кримінальну відповідальність не попереджався. ОСОБА_1 до приватного виконавця з вимогою про рецензування звіту не звертався. Реєстрація звіту в Єдиній базі даних про оцінку майна не є обов`язковою.
Рішенням № 941/0/15-23 від 28.09.2023 року Вища рада правосуддя звільнила ОСОБА_6 з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2023 року в цій справі визначено головуючим суддю ОСОБА_7 у зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_6 
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 , який брав участь у судовому засіданні, апеляційну скаргу просив задовольнити. 
Представник АТ «Державний ощадний банк України», який приймав участь у судовому засіданні, апеляційну скаргу просив залишити без задоволення.
Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович повістку отримав 03.01.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_2 повідомлений у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
08.02.2024 року від ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 надійшли заяви про відкладення розгляду справи. Заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 обґрунтована необхідністю ознайомитись з матеріалами справи. У заяві ОСОБА_1 просить відкласти розгляд справи та не розглядати її за його та представника ОСОБА_8 відсутності.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 12.02.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання відмовив у задоволенні заяв про відкладення розгляду справи з огляду на таке.
Колегія суддів зазначає, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).
Скаржник та його представник про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності скаржника та його представника.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Одеським апеляційним судом провадження у справі відкрито 03.06.2021 року, та ухвалою від 03.06.2021 року призначено до розгляду на 18.11.2021 року.
26.10.2022 року від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 18.11.2021 року у зв`язку зі станом здоров`я.
Розгляд справи, призначеної на 18.11.2021 року, відкладено на 02.06.2022 року.
Від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_9 надійшла заява про відкладення розгляду справи, призначеного на 02.06.2022 року у зв`язку з необхідністю ознайомитись з матеріалами справи. Також від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, призначеного на 02.06.2022 року, у зв`язку проживанням за межами міста Одеси та існуванням обмежень в пересуванні.
Розгляд справи, призначеної на 02.06.2022 року, відкладено на 02.02.2023 року.
Від ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_9 надійшли заяви про відкладення розгляду справи, призначеної на 02.02.2023 року у зв`язку хворобою представника. 
02.02.2023 року розгляд справи відкладено на 18.05.2023 року.
16.05.2023 року від представника ОСОБА_9 надійшла заява про припинення повноважень з представництва інтересів ОСОБА_1 та відкладення розгляду справи, призначеної на 18.05.2023 року.
17.05.2023 року від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_8 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 18.05.2023 року, у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи. 
Розгляд справи відкладено на 12.10.2023 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.11.2023 року призначено розгляд справи на 12 лютого 2024 року. 
Клопотання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_8 не містить обґрунтувань неможливості з часу подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи реалізувати право на ознайомлення, докази наявності будь-яких об`єктивних перешкод у ознайомлені заява та матеріали справи не містять.
Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, неодноразове, за клопотання скаржника та його представників, відкладення розгляду справи, враховуючи, що розгляд справи відкладався, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, скаржником не наведено у клопотанні обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а також не мотивовано необхідність безпосередньої явки скаржника до суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 22.11.2019 року представник скаржника дізнався про наявність звіту від 16.07.2019 року про оцінку майна, не погоджуючись при цьому з його результатами не подавав приватному виконавцю заперечення проти звіту про оцінку від 16.07.2019 року, а тому останнім рецензування звіту не призначалося. Строки дійсності звіту, складеного 16.07.2019 року та звіту, складеного 05.12.2019 року, які є предметом розгляду відповідної скарги, та які вимагає скаржник визнати незаконними та недійсними, на час розгляду скарги сплинули, тому суд першої інстанції вважав, що підстав для визнання їх недійсними відсутні.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 14.02.2011 року по справі № 1519/2- 2328/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в сумі 976473, 67 грн, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат по інформаційно-технічному забезпеченню судового процесу, яке набрало законної сили 25.02.2011 року
ВАТ «Державний ощадний банк України» отримано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 978293,67 грн.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 10.05.2018 року відкрито ВП № 56375033 з виконання виконавчого листа № 1519/2-2328/11, виданого 01.08.2011 року Малиновським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості у розмірі 978293,67 грн.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, визначає Закон України «Про виконавче провадження»
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на час спірних правовідносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (пункт 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на час спірних правовідносин).
Частиною першою статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.
У частинах 1-3 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на час спірних правовідносин, зазначено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.
Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.
Згідно ч. 5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 25.06.2019 року описано та накладено арешт на належне боржнику майно: квартиру АДРЕСА_2 .
04.07.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2328/11, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 01.08.2011 року, винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні – суб`єкта господарювання ОСОБА_2 
16.07.2019 року за результатами проведеної оцінки майна боржника, а саме квартири АДРЕСА_2 , суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 складено звіт про незалежну оцінку квартири, загальною площею 60,6 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , відповідно до якого ринкова вартість відповідної квартири, станом на 04.07.2019 року становить 752852 грн або 28906 доларів США.
05.12.2019 року за результатами проведеної оцінки майна боржника, а саме квартири АДРЕСА_2 , суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 складено звіт про незалежну оцінку квартири, загальною площею 60,6 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , відповідно до якого ринкова вартість відповідної квартири, станом на 04.07.2019 року становить 757269 грн або 31633 доларів США.
Відповідні Звіти про оцінку вказаної квартири підписані суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 та скріплені печаткою.
Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час виникнення правовідносин, копії постанов виконавцята інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Із матеріалів справи вбачається, що звіт про незалежну оцінку квартири від 16.07.2019 року приватний виконавець надсилав на адресу боржника, зазначену у виконавчому листі, тому виконав вимоги Закону України «Про виконавче провадження» щодо повідомлення боржника.
04.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. із клопотанням, в якому просив виконавчі документи за об`єднаним виконавчим провадженням ВП 59769449 (ВП 56375023 та ВП 59768729) надсилати йому тільки за адресою фактичної реєстрації та фактичного місцезнаходження: АДРЕСА_1 .
Звіт про незалежну оцінку квартири від 05.12.2019 року приватний виконавець надсилав на адресу ОСОБА_1 , зазначену останнім у клопотанні від 04.12.2019 року, тому виконав вимоги Закону України «Про виконавче провадження» щодо повідомлення боржника.
Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.
Системний аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.
Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18).
У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі  № 168/828/16-ц зазначається, що за змістом статей 12, 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює оспорювання в судовому порядку такого звіту.
Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року  № 1440, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому стандарті, використовуються в інших національних стандартах.
У пунктах 15, 16 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» передбачено, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.
Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.
Відповідно до пункту 52 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків. При цьому оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки.
Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.
Статтею 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, а згідно з частиною 2 цієї статті оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.
Частиною п`ятою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено право сторін у виконавчому провадженні на оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна.
Відповідно, приписи вищенаведеної норми надають учаснику виконавчого провадження право на оскарження оцінки майна, як процесуальної дії державного виконавця.
Законом передбачено, що однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає у їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.
Пунктом 62 Національного стандарту № 1 передбачено, що рецензування звіту про оцінку майна здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та осіб, які заінтересовані у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна.
Отже, рецензування звіту з оцінки є єдиним законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки.
 Дана позиція підтверджується висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №826/6706/18.
У статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачені вимоги щодо рецензування звіту про оцінку майна, згідно з якою рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) може виконувати оцінювач, який має не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна, експертні ради, що спеціально створені саморегулівними організаціями оцінювачів з метою контролю за якістю оцінки майна, яка проводиться оцінювачами - членами саморегулівної організації, оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України, а також інших органах, зазначених у статті 5 цього Закону. 
Закон України «Про виконавче провадження» не містить обов`язку приватного виконавця здійснювати рецензування звіту про оцінку майна, здійснену суб`єктом оціночної діяльності.
Слід зазначити, що після ознайомлення представника скаржника 22.11.2019 року з матеріалами виконавчого провадження та звітом про оцінку майна від 16.07.2019 року, ОСОБА_1 не скористався своїм правом на рецензування вказаного звіту для спростування його результатів.
Також у разі незгоди із результатами оцінки майна ОСОБА_1 мав право звернутися з клопотанням про визначення рецензування звіту про оцінку майна від 05.12.2019 року, однак таким правом не скористався.
До матеріалів справи ОСОБА_1 додано звіт про оцінку майна - висновок про ринкову вартість об`єкта оцінки, здійснений 02.12.2019 року  суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 за замовленням ОСОБА_1 , відповідно до якого загальна вартість житлової двокімнатної квартири АДРЕСА_3 становить 1429633 грн.
Згідно частини першої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. (ч. ч. 5, 6 ст. 106 ЦПК України).
Із матеріалів справи вбачається, що звіт про про оцінку майна - висновок про ринкову вартість об`єкта оцінки, здійснений 02.12.2019 року, а зі скаргою ОСОБА_1 звернувся до суду 05.12.2019 року, при цьому суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_3 не попереджався про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого звіту.
Отже звіт про оцінку майна виконано суб`єкта оціночної діяльності – фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до пред`явлення позову у цій справі, тому звіт про оцінку майна не є висновком експерта і вимоги статті 106 ЦПК України на вказані правовідносини не поширюються, проте звіт за своїм змістом є письмовим доказом у розумінні ч. 2 ст.76 ЦПК України.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 754/6422/21.
Крім того, як зазначалося вище рецензування звіту з оцінки майна є єдиним законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки, однак ОСОБА_1 із вимогами про рецензування звітів про оцінку майна у спосіб визначеним законом не звертався.
З огляду на те, що ОСОБА_1 не скористався своїм правом на спростування звітів шляхом проведення рецензування, то його доводи про те, що оспорювані звіти про оцінку майна складено з порушенням вимог Національного стандарту № 1, та посилання на звіт про оцінку майна, складений суб`єктом оціночної діяльності – фізичною особою підприємцем ОСОБА_3  є необґрунтованими, і не можуть бути підставою для задоволення заявлених в цій справі вимог про визнання оцінки здійсненої 16.07.2019 року та 05.12.2019 року недійсною, а дій приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. щодо використання в рамках виконавчого провадження звіту суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_2 від 16.07.2019 року та звіту суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_2 від 05.12.2019 року недійсними.
Скаржник не довів належними та допустимими доказами, що вартість майна визначена в оспорюваних звітах про незалежну оцінку, є заниженою порівняно з ринковою.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Апеляційний суд вважає, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання дій/бездіяльності приватного виконавця незаконними та визнання звітів про незалежну оцінку вартості квартири недійсними, проте помився щодо мотивів, тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374,  ст. 376, 384 ЦПК України,  Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                                                                     В.А. Коновалова
Судді                                                                                                О.Ю. Карташов
                                                                                                Н.В. Стахова