ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 757/34217/21
провадження № 61-11688св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь. О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року у складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.   Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про стягнення грошових коштів.
Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що між нею та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», було укладено два договори банківських вкладів, а саме: від 29 квітня 2011 року № SAMDN25000716128938 вклад «Стандарт» зі сплатою 8,5 процентів річних на строк 12 місяців до 29 квітня 2012 року включно, за яким вона внесла на депозит 13 000 доларів США; від 18 травня 2011 року № SAMDN28000716594154 вклад «Копілка» зі сплатою 7,75 процентів річних на строк 6 місяців до 18 листопада 2011 року включно, за яким вона внесла на депозит 17 350 доларів США і станом на 30 листопада 2013 року залишок за вкладом складав 22 863,79 доларів США.
 
Вона не відмовлялася від продовження строку дії вкладів, тому дія договорів банківських вкладів продовжувалася автоматично.
 
Навесні 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» припинив свою діяльність на території Автономної Республіки Кримта позбавив її права безперешкодно користуватися своїми грошовими коштами, відмовився від виконання розпоряджень про перерахування і видачу відповідних сум з рахунків і проведення інших операцій за рахунками, заблокувавши доступ до них.
 
Після цього в серпні 2017 року вона звернулася до банку із заявою про повернення коштів, однак відповідач не виконав її вимог.
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь:
-    за договором банківського вкладу від 29 квітня 2011 року № SAMDN25000716128938 суму залишку вкладу в розмірі 13 000 доларів США, заборгованість зі сплати процентів - 19 962,71 доларів США, три проценти річних - 2 951,17 доларів США та пеню згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за прострочення виконання грошового зобов`язання в період з 30 листопада 2013 року по 24 червня 2021 року (2 764 днів) в сумі 26 782 867,80 грн.
-    за договором банківського вкладу від 18 травня 2011 року № SAMDN28000716594154 суму залишку вкладу в розмірі 22 863,79 доларів США, заборгованість зі сплати процентів - 20 927,95 доларів США, три проценти річних - 5 190,31 доларів США та пеню згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за прострочення виконання грошового зобов`язання в період з 30 листопада 2013 року по 24 червня 2021 року (2 764 днів) в сумі 47 151 740,31 грн. 
 
За заявою АТ КБ «ПриватБанк» ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором банківського вкладу від 29 квітня 2011 року № SAMDN25000716128938 в розмірі: 13 000 доларів США - сума неповернутого вкладу, 6 636,44 доларів США - несплачені проценти відповідно до умов договору, 1 171,07 доларів США - три проценти річних за невиконання зобов`язання, та кошти за договором банківського вкладу від 18 травня 2011 року № SAMDN28000716594154 в розмірі: 22 863,79 доларів США - сума неповернутого вкладу, 6 588,32 доларів США - несплачені проценти відповідно до умов договору, 2 059,62 доларів США - три проценти річних за невиконання зобов`язання. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що АТ КБ «ПриватБанк» в добровільному порядку не повернуло належні позивачу суми коштів. При цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 висловила згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківських вкладів та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах.
 
Позивач, звернувшись із заявою про повернення коштів до відповідача, фактично змінила умови зобов`язань щодо строку дії договорів, тому втратила право на отримання процентів відповідно до умов договорів банківських вкладів з 18 серпня 2017 року, тобто з моменту спливу 2 банківських днів після отримання АТ КБ «ПриватБанк» заяви ОСОБА_1 про виплату вкладів.
 
За договором банківського вкладу від 29 квітня 2011 року № SAMDN25000716128938 строк вкладу складає 365 днів, тобто кожного 29 квітня наступного року продовжується. Тому суму процентів за ставкою 8,5 процентів річних слід розраховувати за період з 30 квітня 2011 року по 29 квітня 2017 року, що складає 6 636,05 доларів США (13 000 доларів США : 100 х 8,5 % х 2 192 дні : 365 днів). За період з 30 квітня 2017 року до 18 серпня 2017 року проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу», оскільки мінімальний строк вкладу становить 6 місяців (пункт 7 договору банківського вкладу від 29 квітня 2011 року), який з дня подання позивачем заяви про розірвання договору банківського вкладу не сплив. Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає: 0,39 долара США (13 000 доларів США : 100 х 0,01 % х 110 днів: 365 дні).
За договором банківського вкладу від 18 травня 2011 року № SAMDN28000716594154 строк вкладу складає 6 місяців, тобто 18 числа кожного шостого місяця наступного, після укладення договору, продовжується. Тому суму процентів за ставкою 7,75 процентів річних слід розраховувати, з урахуванням заявлених позивачем вимог за період з 30 листопада 2013 року по 18 травня 2017 року, що складає 6 587,75 доларів США (22 863,79 долари США : 100 х 7,75 % х 1 357 днів : 365 днів). За період з 19 травня 2017 року до 18 серпня 2017 року проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу», оскільки строк вкладу становить 6 місяців, який з дня подання позивачем заяви про розірвання договору банківського вкладу не сплив. Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає 0,57 долара США (22 863,79 доларів США : 100 х 0,01 % х 91 день : 365 дні).
 
Початком нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є 24 червня 2018 року, тобто за 3 роки до звернення до суду із вказаним позовом.
 
Тому за договором банківського вкладу від 29 квітня 2011 року № SAMDN25000716128938 три проценти річних за період з 24 червня 2018 року по 24 червня 2021 року становлять 1 171,07 доларів США (13 000 доларів США х 3 % : 100 : 365 днів х 1 096 днів), а за договором банківського вкладу від 18 травня 2011 року № SAMDN28000716594154 - 2 059,62 доларів США (22 863,79 доларів США х 3 % :100 : 365 днів х 1 096 днів).
 
Оскільки договори банківських вкладів вважаються розірваними, то ОСОБА_1 втрачає право на отримання пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення. Отже, за вказаних обставин ця норма до спірних правовідносин не застосовується.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою Київського апеляційного суду від  29 червня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року змінено й викладено абзац другий його резолютивної частини в новій редакції. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором банківського вкладу від 29 квітня 2011 року № SAMDN25000716128938 в розмірі: 13 000 доларів США - сума неповернутого вкладу, 5 794,15 доларів США - несплачені проценти відповідно до умов договору, 1 171,07 доларів США - три проценти річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, та за договором банківського вкладу від 18 травня 2011 року № SAMDN28000716594154 в розмірі: 22 863,79 доларів США - сума неповернутого вкладу, 6 141,69 доларів США - несплачені проценти відповідно до умов договору, 2 059,62 доларів США - три проценти річних на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» процентів за період з 29 квітня 2011 року до 18 серпня 2017 року. Виплата передбачених пунктом 1 договору та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договору вкладу.
 
Так, за договором банківського вкладу від 29 квітня 2011 року № SAMDN25000716128938 строк вкладу складає 365 днів, тобто кожного 29 квітня наступного року продовжується. Однак суд першої інстанції не врахував, що за пунктом 2 договору нарахування процентів починається з першого робочого дня, наступного за днем отримання банком грошей, яким було 03 травня 2011 року, оскільки 30 квітня та 1-2 травня 2011 року були вихідні і не робочі дні. Таким чином суму процентів за ставкою 8,5 процентів річних слід розраховувати за період з 02 травня 2011 року по 29 квітня 2017 року, що складає: 6 620,92 доларів США (13 000 доларів США : 100 х 8,5 % х 2 189 дні : 365 днів). За період з 30 квітня 2017 року до 18 серпня 2017 року проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу», оскільки мінімальний строк вкладу становить 6 місяців (пункт 7 договору банківського вкладу від 29 квітня 2011 року), який з дня подання позивачем заяви про розірвання договору банківського вкладу не сплив. Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає: 0,39 долара США (13 000 доларів США : 100 х 0,01 % х 110 днів : 365 дні).
 
При цьому, суд апеляційної інстанції врахував, що за наданою АТ КБ «ПриватБанк» довідкою ним здійснено фактичну виплату процентів за договором банківського вкладу від 29 квітня 2011 року SAMDN25000716128938 в сумі 827,16 доларів США.
 
Також за договором банківського вкладу від 18 травня 2011 року № SAMDN28000716594154, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем строк вкладу складає 6 місяців, тобто 18 числа кожного шостого місяця наступного, після укладення договору, продовжується. Тому, суму процентів за ставкою 7,75 процентів річних слід розраховувати, з урахуванням заявлених позивачем вимог за період з 30 листопада 2013 року по 18 травня 2017 року, що складає: 6 141,12 доларів США (22 863,79 долари США : 100 х 7,75 % х 1 266 днів : 365 днів). За період з 19 травня 2017 року до 18 серпня 2017 року проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу», оскільки строк вкладу становить 6 місяців, який з дня подання позивачем заяви про розірвання договору банківського вкладу не сплив. Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає: 0,57 долара США (22 863,79 доларів США : 100 х 0,01 % х 91 день : 365 дні). 
 
З огляду на вищевказані встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач був зобов`язаний здійснювати нарахування процентів за ставкою 8 та 7,75 процентів річних, відповідно до умов вищевказаних договорів, визначених банком процентних ставок дійсних на момент щорічної пролонгації і до часу розірвання договорів, та в межах періоду заявлених позивачем позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5 794,15 доларів США (6 620,92 доларів США + 0,39 доларів США - 827,16 доларів США) за договором банківського вкладу від 29 квітня 2011 року SAMDN25000716128938 та 6 141,69 доларів США (6 141,12 доларів США + 0,57 доларів США) за договором банківського вкладу від 18 травня 2011 року № SAMDN28000716594154.
 
Суд апеляційної інстанції погодився із наведеними районним судом розрахунками трьох процентів річних та інфляційних втрат згідно зі статтею 625 ЦК України, виходячи з того, що початком їх нарахування є 24 червня 2018 року, тобто за 3 роки до звернення до суду із вказаним позовом.
 
Сторони не оскаржували рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, тому в силу положень статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) оскаржуване рішення апеляційний суд перевірив в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389,               пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, постановах Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15, від 31 липня 2019 року у справі № 201/13687/16 тощо, а також - не дослідили зібрані у справі докази.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду міста Києва.
 
25 жовтня 2023 року справа № 757/34217/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем за вимогами позивача, оскільки внаслідок укладення між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» договору переведення боргу за зобов`язаннями банку щодо виплати коштів за депозитними договорами, які є предметом спору в цій справі, АТ КБ «ПриватБанк» не несе зобов`язань за такими договорами, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за ними. Тому належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон».
 
Крім того, позивачем не надано оригіналів квитанцій про внесення коштів, тобто не доведено дотримання письмової форми договорів банківських вкладів.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
29 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», було укладено договір банківського вкладу № SAMDN25000716128938 вклад «Стандарт»,відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала банку 13 000 доларів США зі сплатою 8,5 процентів річних строком до 29 квітня 2012 року включно(т.1 а.с.14-15).
 
Крім того, 18 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», було укладено договір банківського вкладу № SAMDN28000716594154 вклад «Копілка» зі сплатою 7,75 процентів річних на строк 6 місяців до 18 листопада 2011 року включно, на виконання умов якого  ОСОБА_1 передала банку грошові кошти на загальну суму 17 350 доларів США і станом на 30 листопада 2013 року залишок за вкладом складав 22 863,79 доларів США, що підтверджується заявою на оформлення вкладу «Копілка» від 18 травня 2011 року, а також наявними в матеріалах справи клієнтськими виписками за договором (т.1 а.с.16-20).
 
16 серпня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» отримало звернення  ОСОБА_1 , розглянувши яке листом від 31 серпня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170816/4446 ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про те, що територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, де відповідно були оформлені банківські договори, визнано тимчасово окупованою територією України. У зв`язку з неможливістю здійснювати банківську діяльність припинено подальшу діяльність банку на зазначеній території на підставі Постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 (т.1 а.с.21-22).
 
17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу за депозитними договорами, за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди від 18 листопада 2014 року та електронного додатку № 1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування), на підставі згоди кредиторів, отриманої ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною даного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить, а ТОВ «ФК «Фінілон» приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, що виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно з переліком (додаток № 1). Зобов`язання по виплаті грошових коштів, які переводяться на ТОВ «ФК «Фінілон», виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування (додаток № 1), які укладені структурними підрозділами ПАТ КБ «ПриватБанк», що здійснюють діяльність на території Автономної Республіки Крим.
 
2.           Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
За змістом касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржуються, тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядаються.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
 
Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а в банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
 
Відповідно до статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договорів банківських вкладів, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.
 
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
 
Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
 
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.
 
Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
 
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
 
Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказано, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
 
В постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) також вказано, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються». В постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.
 
В постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) вказано, що у справі, яка переглядається, позивач звертався за поверненням вкладу і лист банком отримано 13 листопада 2014 року, тобто договір вважається розірваним з урахуванням положення пункту 5 договору, за яким у сторін є право достроково розірвати діючий договір, повідомивши один одного за два дні до дати розірвання договору), а саме - 15 листопада 2014 року. Встановивши, що договір депозиту є розірваними з 15 листопада 2014 року, суди не врахували, що з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 16 листопада 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За таких обставин суди зробили помилковий висновок про стягнення процентів за період з 16 листопада 2014 року до 01 серпня 2019 року. Крім того, у зв`язку з розірванням договору банківського вкладу з 15 листопада 2014 року за письмовою вимогою вкладника між сторонами припинено правовідносини з цього договору, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Встановивши існування між сторонами договірних правовідносин за депозитними вкладами, а також те, що АТ КБ «ПриватБанк» відмовляється належно виконати свої зобов`язання з повернення вкладів та нарахованих процентів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, змінивши розрахунок процентів, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, на яку послався заявник в касаційній скарзі, викладено правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Однак аргументи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що воно є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року банк уклав з ТОВ «ФК «Філіон» договір про переведення боргу, за яким фінансова компанія стала новим боржником за спірними договорами банківських вкладів, з посиланням на вищевказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
В постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження                     № 61-1297св22), на яку також послався АТ КБ «ПриватБанк» в касаційній скарзі, Верховний Суд зазначив, що законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не створив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
 
В постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження № 61-14093св20) та від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц (провадження № 61-14467св20), в яких вирішувався спір між вкладниками та АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, вказано, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року банк уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір, за яким фінансова компанія стала боржником за спірними договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника, що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України. Посилання заявника на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від позивача жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
В постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-9229св21), від 02 листопада 2021 року у справі № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50904/17-ц (провадження № 61-9151св21), від 11 листопада 2021 року у справі № 183/3248/16 (провадження № 61-3971св21), в яких також вирішувався спір між вкладниками та АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, зазначено, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року банк уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір, за яким фінансова компанія стала боржником за спірними договорами банківського вкладу, є безпідставними. АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що згода кредиторів отримана шляхом їх приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку. При цьому відповідно до наданого витягу пунктом 1.1.7.59 Умов та Правил визначено, що згода клієнта отримується за принципом мовчазної згоди (стаття 205 ЦК України). Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, третя особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника. В будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, в рішенні обґрунтовано вказав, що для кредитора має суттєве значення особа боржника, оскільки від цього залежить забезпечення зобов`язання такими критеріями, як платоспроможність, добросовісність та надійність контрагента. Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом; правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків; у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Натомість із депозитного договору не вбачається, що сторони також керуються згаданими вище Умовами та правилами, а з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу. Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові; правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. З огляду на те, що договір між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем укладено у письмовій формі, він містить умови про їх двостороннє волевиявлення, передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі.
 
Враховуючи викладене, аргументи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо наявності підстав для залучення ТОВ «ФК «Фінілон» як відповідача в цій справі, є неспроможними. Саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківських вкладів, з приводу виконання умов яких виникли спірні правовідносини, а отже, й належним відповідачем, що відповідає правовій позиції у подібних правовідносинах, викладеній Верховним Судом у вищезгаданих постановах.
 
Наведені в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим висновкам, сформульованим у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які послалося АТ КБ «ПриватБанк» в касаційній скарзі, так як суди виконали свій обов`язок щодо встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову.
 
Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
 
При цьому касаційна скарга не містить посилань на неправильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав вважати договори банківських вкладів розірваними з 18 серпня 2017 року, щодо періодів нарахування та розміру стягнутих процентів, а Верховним Судом не встановлено передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України правових підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
У жовтні 2023 року від АТ КБ «ПриватБанк» до Верховного Суду надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Вказане клопотання мотивовано тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а саме кваліфікації наслідків укладення угод між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» про переведення боргу за договорами банківських вкладів.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Відповідно до статті 403 ЦПК України клопотання має містити обґрунтування необхідності передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Верховний Суд неодноразово вказував, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
Оцінюючи підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з мотивів, наведених у клопотанні АТ «КБ «ПриватБанк», Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 погодилась з висновками судів попередніх інстанції про те, що оскільки позивачі (вкладники) не надавали згоду на переведення боргу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.
 
Також Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (див. постанови Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі № 753/18639/20, від 28 листопада 2022 року у справі № 202/5076/19, від 22 березня 2023 року у справі № 757/42001/21, від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18, від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 та ін.).
 
Редакція статті 520 ЦК України з часу підтвердження наведеного висновку Великою Палатою Верховного Суду не змінилась, контекст суспільних відносин також не змінився, критеріїв наявності виключної правової проблеми стосовно оцінки дійсності чи недійсності договору про переведення боргу без згоди кредитора клопотання банку не містить, тому Верховний Суд дійшов висновку, що немає підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суд з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити. 
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                      О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович