ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року	Львів	Справа № 140/26344/23 пров. № А/857/17812/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Тан» на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року (прийняту у м. Луцьку суддею Дмитруком В. В.) про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 140/26344/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Тан» до Волинської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів,

                                                             В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Тан» (далі також - ТОВ «Торговий Дім Тан») звернулося до Волинського окружного адміністративного суду з цим позовом, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 06.03.2023 № UA205030/2023/000071/2.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року позовну заяву ТОВ «Торговий Дім Тан» повернуто позивачу, у зв`язку з неповним виконанням вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржило ТОВ «Торговий Дім Тан», яке, з покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить таку скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що подана позовна заява відповідала вимогам статті 160 КАС України. Судом першої інстанції, ще до початку розгляду адміністративної справи по суті було оцінено надані позивачем докази і очевидно визнано їх недостатніми. Скаржник зазначає, що на виконання ухвали від 06.09.2023 позивач виконав вимоги зазначені в ухвалі щодо подання до суду: 1) належного офіційного перекладу документів, долучених до позовної заяви, що викладені іноземною мовою та 3) доказів надіслання витребуваних судом документів також і на адресу відповідача. Звертає увагу, що посилання суду першої інстанції в ухвалі від 18.09.2023 на те що вимоги, викладені в пункті 3 ухвали від 06.09.2023 не виконано, суперечать фактичним даним що є в квитанції № 229100 від 09.09.2023. Вважає, що суддя суду першої інстанції безпідставно повернув позовну заяву, оскільки вимогу суду щодо надання нової редакції позовної заяви, яка міститиме інформацію про додатково сплачені позивачем мито та податок на додану вартість з посиланням на додані до позовної заяви докази, які, у випадку їх відсутності, теж необхідно додатково долучити до адміністративного позову, не можна вважати обґрунтованою та законною, оскільки вона ґрунтується не на фактичних даних, а на суб`єктивному сприйнятті дійсності особи що її ухвалила, яка суперечить об`єктивній реальності. Позов містить відомості про ціну позову, про надміру сплачені митні платежі, а також ці відомості підтверджується письмовими доказами, доданими до позовної заяви.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина друга статті 169 КАС України).

Як видно з матеріалів справи, ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 позовну заяву ТОВ «Торговий Дім Тан» залишено без руху та надано позивачу строк сім днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків шляхом подання до суду: 
1) належного офіційного перекладу документів, долучених до позовної заяви, що викладені іноземною мовою, 
2) нової редакції позовної заяви, яка міститиме інформацію про додатково сплачені позивачем мито та податок на додану вартість з посиланням на додані до позовної заяви докази, які, у випадку їх відсутності, теж слід додатково долучити до адміністративного позову; 
3) доказів надіслання витребуваних судом документів також і на адресу відповідача.

На виконання вимог вказаної ухвали, Товариство подало клопотання про усунення недоліків та надало переклад письмових доказів, викладених іноземною мовою, а саме: фактуру проформу FPRO 12-23-0029 від 28.02.2023, фактуру № FV12-23-0184 від 01.03.2023 та CMR № 0184 від 02.03.2023.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року позовну заяву повернуто позивачу, оскільки позивач у встановлений судом строк не повністю усунув недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі судді Волинського окружного адміністративного суду від 06.09.2023 про залишення позовної заяви без руху, а саме: не надав нової редакції позовної заяви, яка міститиме інформацію про додатково сплачені позивачем мито та податок на додану вартість з посиланням на додані до позовної заяви докази, які, у випадку їх відсутності, також необхідно додатково долучити до адміністративного позову; доказів надіслання витребуваних судом документів також і на адресу відповідача.

Аналізуючи наведені мотиви, з яких виходив суд першої інстанції повертаючи позовну заяву, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI).

Згідно із частиною першою статті Закону № 3674-VI судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
За визначенням, наведеним у частині першій статті 2 Закону № 3674-VI платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 169 КАС України якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовною заявою Товариство відповідно до платіжної інструкції № 219 від 04.09.2023 сплатило 2147 грн 20 коп. судового збору.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що митна вартість товару для декларанта є базою оподаткування податком на додану вартість та митними платежами. При цьому на митні органи, з метою виконання та досягнення митних цілей, покладено функціональні обов`язки з контролю за правильністю визначення платником митної вартості товарів. Якщо за наслідками такого контролю встановлено, що митна вартість визначена не правильно, орган доходів і зборів приймає рішення про коригування митної вартості, внаслідок прийняття якого пропорційно змінюється і розмір належних до сплати митних платежів та податку на додану вартість.

Перевіряючи правильність сплати позивачем судового збору слід враховувати, що позов містить вимогу майнового характеру - визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів, а тому ціну позову складає різниця митних платежів, що підлягали сплаті із врахуванням митної вартості, розрахованої декларантом, та митної вартості, розрахованої митним органом в оскаржуваному рішенні.

Вказане відповідає правовій позиції Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.03.2020 у справі № 1.380.2019.001962, відповідно до якої при оскарженні рішення про коригування митної вартості товарів ціною позову у розумінні підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» є різниця митних платежів, що підлягали сплаті із врахуванням митної вартості, розрахованої декларантом, та митної вартості, розрахованої митним органом в оскаржуваному рішенні.

Судом встановлено, що до позовної заяви Товариство долучило копії митної декларації, за якою відмовлено у випуску товару, від 04.03.2023 та копію митної декларації, за якою товар випущено у вільний обіг, від 06.03.2023, де зазначені нараховані митні платежі та подробиці розрахунків.
А в позовній заяві зазначено, що різниця, сплачених податків та зборів, між розрахованими позивачем і скоригованими відповідачем за оскаржуваним рішенням склала 59 394,03 грн, що заявлено як ціна позову.

Оскільки надані Товариством документи, на переконання суду апеляційної інстанції, дозволяли встановити різницю митних платежів, що підлягали сплаті із врахуванням митної вартості, розрахованої декларантом, та митної вартості, розрахованої митним органом в оскаржуваному рішенні, суддя суду першої інстанції не був позбавлений можливості перевірити визначену Товариством ціну позову у справі та, відповідно, правильність сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а тому передчасно дійшов висновку про необхідність повернення позовної заяви з цієї підстави.

Водночас колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до частини 13 статті 171 КАС України суддя суду першої інстанції не позбавлений можливості залишення позовної заяви без руху, встановивши, що після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу.

До того ж, суд апеляційної інстанції зауважує, що положеннями КАС України та Закону України «Про судовий збір» суду надано право вирішити питання стягнення судового збору і при ухваленні судового рішення у справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що, суддя суду першої інстанції не позбавлений процесуальної можливості після відкриття провадження у справі за необхідності вирішити питання щодо розміру судового збору, який підлягає сплаті за подання позовної заяви.

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що скаржник на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху надав докази скерування відповідачу копій наданих перекладених письмових доказів, що суддя суду першої інстанції залишив поза увагою.

Відповідно до частини другої статті 6, частин першої, другої статті 7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В рішенні від 12.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що стало порушенням пункту 1 ст. 6 Конвенції.

Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Суд ураховує, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемент права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з викладеним, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції надто формально підійшов до вирішення питання щодо прийняття до розгляду позовної заяви, а тому, на думку апеляційного суду, помилково повернув позовну заяву позивачу, позбавивши його, таким чином, права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 320, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Тан» задовольнити.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 140/26344/23 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин