ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 березня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/5314/23
Головуючий у першій інстанції - Яременко І. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/373/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                            головуючого-судді: Онищенко О.І.
                           суддів:  МамоновоїО.Є., Шитченко Н.В.,   
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»
Особи, які подали апеляційні скарги: ОСОБА_1 ,  Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних (суддя Яременко І.В.), ухвалене у м. Чернігові об 11 годині 10 хвилин, повний текст рішення складено 05.12.2023 року,
                                  В С Т А Н О В И В:
У червні  2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в якому просив стягнути з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на його користь кошти в розмірі 206178.03 грн, що є інфляційними втратами, 3% річних, які нараховані за період з 22.04.2016 по 08.03.2022 на суму 190099,78  грн, що сплачена йому в рахунок часткового погашення зобов`язань в розмірі 3 954 749,71 грн з відшкодування йому, як іпотекодавцю, перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 31.10.2006 між ним та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання кредиту № 11061217000. У забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором було укладено Іпотечний договір № 30006Z174 від 01.11.2006, за умовами якого позивач передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належне йому нежиле приміщення - приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
13.22.09.2015 між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 1, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за Іпотечним договором № 30006Z174 від 01.11.2006 та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» отримала права іпотекодержателя на предмет іпотеки.
18.04.2016 державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (індексний номер 29353123 від 21.04.2016 11:29:34).
Позивач зазначав, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.11.2021 у справі № 751/2658/18 за його позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03.11.2022, стягнуто на його користь, як іпотекодавця, 3 954 749,71 грн у рахунок відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя.
Указував, що починаючи з 21.04.2016, з моменту переходу від нього до відповідача права власності на предмет іпотеки, останній в якості відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя був зобов`язаний сплатити йому кошти в розмірі 3 954 749,71 грн, однак цього не зробив. 
Відповідач у рахунок часткового погашення зобов`язань здійснив платежі на суму 190099,78 грн, а саме 20.07.2022  на суму 78585,95 грн, 02.08.2022 на суму 68360,55 грн, 05.08.2022 на суму 37118,11 грн та 09.08.2022 на суму 6035,17 грн.
Посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України вважав, що відповідач за весь час прострочення, починаючи з 22.04.2016 до 09.08.2022, зобов`язаний сплатити йому інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми, яку в позові ним визначено у розмірі 206178.03 грн.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 69776,24 грн  інфляційних втрат та 13572 грн - 3% річних,а всього 83348,24 грн, за період з 12.03.2020 до 09.08.2022 включно, та судовий збір у сумі 833,67 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції врахував, що з моменту порушення грошового зобов`язання, а саме з 22.04.2016 необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто до 09.08.2022 року (в межах заявлених позовних вимог). З цієї підстави суд відхилив доводи представника відповідача відносно того, що строк нарахування коштів за ст.625 ЦК України за вимогою про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя необхідно рахувати з моменту набрання законної сили рішення суду у вказаній справі, а саме після 09.11.2021. Також за висновком суду, на підставі ст. 257, 261, п. 12 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ позовна давність щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за період з 22.04.2016 до 11.03.2020 сплила до введення карантину, а тому позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо періоду нарахування коштів на підставі ст. 625 ЦК України, починаючи з 12.03.2020 припадає на час дії карантину, тому поширюються приписи ст.12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину.
Додатковим рішенням від 22 січня 2024 року заяву  ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 6063,81 грн витрат понесених на професійну правничу допомогу. Суд першої інстанції  визначаючи суму до стягнення витрат на професійну правничу допомогу врахував складність справи, ціну позову, обсяг наданих  та виконаних робіт, принцип розумності та справедливості, а також пропорційність щодо заявлених вимог та задоволених.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»  просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»   в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції порушено правила територіальної підсудності, оскільки неправомірно було відмовлено у задоволенні клопотання про передачу для розгляду справи Шевченківському районному суду м. Києва.  Правовідносини, на яких грунтується позов виникли 22 квітня 2016 року, то відповідно суд дійшов до неправомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення коштів за прострочення грошового зобов`язання передбачених ст.625 ЦК України є похідними, тому справу належить розглядати Новозаводським районним судом м. Чернігова. Відповідач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сплив строку позовної давності щодо періоду нарахування коштів на підставі ст. 625 ЦК України, починаючи з 12.03.2020 року припадає на час дії карантину, тому застосуванню підлягають приписи ст 12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину. Крім того, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»   вважає, що зазначений спір прямо випливає з кредитних правовідносин та виник в першу чергу в зв`язку з невиконанням позивачем умов кредитного договору № 11061217000, укладеного 31.10.2006 року між ним та АКІБ « УкрСиббанком». Оскільки прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України врегульовано звільнення позивача від відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України, то у урахуванням аналогії права та з метою рівноваги інтересів сторін цивільних правовідносин суд апеляційної інстанції має зменшити суму стягнуту рішенням суду першої інстанції на платежі, нараховані в період дії воєнного стану. Також скаржник зазначає, що заявлені позовні вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат перебільшують суму боргу, яка була сплачена відповідачем, що  не є справедливим та суд виходячи з приписів ст. 233 ЦК України має право  та повинен зменшити виходячи з обставин справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» , ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні. Позивач зазначає, що суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права щодо визначення виключної територіальної юрисдикції (підсудності) даного спору. Зважаючи на те, що він вирішив захищати свої права на виплати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, що виникають із зобов`язань, пов`язаних з нерухомістю, яка знаходиться на території Новозаводського району м. Чернігова. Зазначає, що 22.04.2016 є датою, починаючи з якої почав обчислюватися перебіг строку позовної давності, як до основного зобов`язання відповідача, так і до компенсаційного. З квітня 2018 року перервався строк позовної давності на подачу позовних вимог щодо похідних зобов`язань. Отже, позивач з вимогами про стягнення з 22.04.2016 похідних виплат міг звернутися до квітня 2021 року, що не виходило за межі строку позовної давності. Позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин положень пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки позовні вимоги заявлялись на підставі ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та стосується стягнення грошових коштів. Стверджує, що знецінення коштів, які відповідач зобов`язаний йому сплатити з 21.04.2016 відбулося виключно із-за дій відповідача, який кошти ні в добровільному, ні в примусовому порядку не сплачував. Вважає, справедливим стягнення з відповідача всього розміру заявленої компенсації від знецінення коштів.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог за період з 22.04.2016 по 11.03.2020, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким їх задовольнити, внаслідок чого змінити розподіл судових витрат, що здійснено судом першої інстанції, зокрема згідно додаткового рішення суду першої інстанції. ОСОБА_1 вважає, що відсутній факт пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами за період з 22.04.2016 по 11.03.2020 роки. Звернувшись у квітні 2018 року до суду з позовом до відповідача та висунувши до відповідача частину вимог - про стягнення основного зобов`язання, без похідного, компенсаційного зобов`язання (ч.2 ст.625 ЦК України), позивач мав легітимні очікування, що на грошові компенсаційні зобов`язання відповідача з 22.04.2016 строк позовної давності перервався, а тому він зможе їх висунути в межах строків позовної давності, які розпочали спливати заново з квітня 2018 року. Таким чином, з вимогами до відповідача про стягнення зобов`язань з 22.04.2016 по квітень 2018 року, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, він міг звернутися до квітня 2021 року, що не виходило за межі строку позовної давності. Однак, внаслідок дії пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжилися на строк дії такого карантину. При цьому, пунктом 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного, надзвичайного стану строки визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжилися на строк його. Також на думку позивача до спірних правовідносин судом першої інстанції застосовано неактуальний правовий висновок, сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц, оскільки Велика Палата Верховного Суду відступила від зазначеного висновку у своїй постанові від 29.06.2021 у справі №904/3405/19, яку слід врахувати.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»  просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»  у відзиві не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції практики розгляду анадогічних спорів. Правова позиція на яку посилається ОСОБА_1 не підлягає застосуванню, оскільки Верховний суд у своїй постанові від 26 лютого 2023 року у справі № 911/3025/21 дійшов інших висновків. До позовних вимог заявлених позивачем підлягає застосуванню загальна позовна давність. Згідно інформації розміщеної на офіційному сайті Судова влада України позовну заяву було зареєстровано 10 серпня 2023 року, таким чином стягненню підлягають виключно  платежі, які нараховані після 09 серпня 2020 року. Також, не можуть бути взяті до уваги і аргументи скаржника щодо продовження строку дії ст.ст. 257,258,362,559,681,786,1293 ЦК України у зв`язку із запровадженням карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавіросної хвороби.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону  відповідає судове рішення суду першої інстанції.
По справі встановлено, що у квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживачів, а саме відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3 954 749, 71 грн у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки - приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.11.2021, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021 скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3 954 749,71 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.6-15).
Постановою Верховного Суду від 03.11.2022 ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 01.12.2021, постанову Чернігівського апеляційного суду від 09.11.2021 та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09.06.2022 залишено без змін (а.с. 190-199).
Постановою про відкриття виконавчого провадження від 15.07.2022 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Авторговим А.М. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про примусове виконання виконавчого листа №751/2658/18, виданого 14.07.2022 Чернігівським апеляційним судом (а.с. 18).
Згідно копії виписки по рахунку вбачається, що 20.07.2022, 02.08.2022, 05.08.2022 та 09.08.2022 на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти за виконавчим листом №751/2658/18 від 14.07.2022 у виконавчому провадженні  НОМЕР_1 на загальну суму 190 099,78 грн (а.с.16-17).
Згідно поданого ОСОБА_1 розрахунку сума інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 22.04.2016 по 09.08.2022, внаслідок отримання позивачем у період коштів у сумі 190 099,78 грн, у рахунок часткового погашення зобов`язань у розмірі 3 954 749,71 грн внаслідок примусового виконання рішення суду по справі 751/2658/18 в рамках ВП № 69434599 становить 206 178,03 грн (а.с.19-23).
Згідно розрахунку ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» розмір інфляційних втрат та 3% річних за період з 10.11.2021 по 20.07.2022 становить 43 372,76 грн (а.с.38-39), з врахуванням спливу строку позовної давності за період з 27.07.2020 по 20.07.2022 становить 77 948,53 грн (а.с. 43-45).
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За положеннями ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст. 610 ЦК України).
Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом
За положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його   у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 614 ЦК України встановлена презумпція вини особи, що не виконує зобов`язання. За положеннями цієї норми особа, яка порушила зобов`язання і повинна нести відповідальність, вважається винною. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Згідно з ч. 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Частиною третьою вказаної статті передбачено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.
Аналогічне положення закріплене в частині четвертій статті 334 ЦК України, згідно з яким права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави вважати, що грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог.
Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №751/2658/18 встановлено, що державна реєстрація права власності за відповідачем, як іпотекодержателем, на приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 , відбулась 21.04.2016, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, з моменту порушення грошового зобов`язання, а саме з 22.04.2016 необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення.
Виходячи з зазначеного колегія суддів апеляійного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення доводів представника відповідача про те, що строк нарахування коштів за ст.625 ЦК України за вимогою про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя необхідно рахувати з моменту набрання законної сили рішення суду у вказаній справі, а саме після 09.11.2021 року.
Під час розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача  заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності у даній справі.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), №522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28).
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За змістом частин першої та п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За матерілами справи, як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді позивач ОСОБА_1 посилався на переривання строку позовної давності у квітні 2020 року щодо похідних зобов`язань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України шляхом подання у квітні 2018 року позову про стягнення основного зобов`язання.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і заявником не спростовано, що у квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звертався до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» з позовними вимогами лише про стягнення коштів у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки, з іншими вимогами, зокрема про стягнення грошових коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач не звертався, а тому позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог, що визначена позивачем у його позовній заяві.
Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.02.2023 у справі № 911/3025/21.
Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 24.04.2019 у справі № 523/10255/15-ц та від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було враховано, що 29.06.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Велика Палата Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, і встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у справі, яка переглядається, є різними, враховуючи, що вони стосуються переривання строку позовної давності у разі залишення позову без розгляду.
Крім того, апеляційний суд враховує, що Законом України № 540-ІХ від 30 грудня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема, статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року.
За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі.
З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 12 березня 2020, не є продовженими.
У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 Верховний Суд зазначив про те, що у пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540 - ІХ перелічені всі статті Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12.03.2020).
Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 27/55(914/4078/21).
Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Враховуючи вище зазначене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна давність щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 22.04.2016 року до 11.03.2020 року спливла до введення карантину, а тому позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції  про те, що сплив строку позовної давності щодо періоду нарахування коштів на підставі ст.625 ЦК України починаючи з 12.03.2020 року припадає на час дії карантину, тому на цей період поширюються приписи ст.12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину.
Проведені судом першої інстанції обрахунки сум  3% річних та інфляційних втрат є вірними та не спростовані сторонами по справі.
Щодо доводів апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про неправомірну відмову у передачі справи до Шевченківського районного суду м. Києва апеляційний суд зважає на наступне.
Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі N 911/2390/18.
З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.
Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
Словосполучення "з приводу нерухомого майна" необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
Подібні правові висновки щодо застосування правила виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі N 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі N 910/10647/18.
Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»,  §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.  
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків  суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.
Заявлене ОСОБА_1 клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ « Довіра та Гарантія» у зв`язку з тим, що до апеляційної скарги не додано жодних доказів на підтвердження повноважень Романенка М.Е. на підписання апеляційної скарги не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи, а саме т.1 а.с. 48, мається  відповідна виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в якій зазначено керівником ТОВ « Довіра та Гарантія» Романенка М.Е., який в силу положень ч.3 ст.58 ЦПК України уповноважений діяти від  імені товариства. 
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та  Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2023 року залишити без змін.
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ « Довіра та Гарантія».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                                             Судді: