ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2136/24 Справа № 194/466/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
за участю секретаря судового засідання – Лопакової А.Д.        

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої каліцтвом та неефективним розслідуванням злочину, -
                                В С Т А Н О В И Л А:

       У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої каліцтвом та неефективним розслідуванням злочину.
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13 лютого 2015 року під час артобстрілу м. Щастя Луганської області позивач отримала тілесні ушкодження в результаті потрапляння снаряда в будівлю, обвалення будівлі та в зоні ураження знаходилася близько 30 хвилин під палаючими уламками.
        Внаслідок отриманих поранень у позивача в подальшому встановлено ІІ групу інвалідності. Курс лікування та відповідні дослідження позивач здійснює по теперішній час, багаторазово була прооперована та операції не закінчуються. Незважаючи на постійне лікування позивач відчуває постійні больові та виражено дискомфортні відчуття (фізичні страждання), постійний шум в голові, легке запаморочення, через хронічний вірусний гепатит та інфекційний гепатит відчуває постійний біль в області печінки, порушена робота всіх згинальних м`язів руки, що викликає біль. 
       08 квітня 2019 року позивач подала заяву до міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції. 
       26 квітня 2019 року рішенням міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції установлено факт отримання ОСОБА_1 поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 13 лютого 2015 року на території проведення антитерористичної операції. 
       Згідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 12АВ №1055890 ОСОБА_1 встановлено довічно ІІ групу інвалідності з 24 липня 2019 року, причина інвалідності: поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 13 лютого 2015 року на території проведення антитерористичної операції. 
       На підставі повідомлення ОСОБА_1 до Новоайдарського ВП ГУНП в Луганській області про розкрадання майна за адресою АДРЕСА_1 , де проживала та зареєстрована ОСОБА_1 , внесено відомості до ЄРДР № 12017130500000234 від 23 квітня 2017 року за ст. 185 ч. 1 КК України. 
       Відповідно до витягу з ЄРДР № 42017000000001230, 13 лютого 2015 року надійшло повідомлення від правоохоронних та контролюючих органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258 ч. 3 КК України, про те, що 13 лютого 2015 року у період часу з 11-10 год. до 11-20 год. невідомими особами зі сторони с. Весела Гора (перебуває під контролем ЛНР) було здійснено артилерійський обстріл території м. Щастя, у результаті обстрілу ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження. 
       У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнано потерпілою, на теперішній час жодній особі не повідомлено про підозру, досудове розслідування триває.
       13 лютого 2015 року на території м. Щастя Луганської області органи державної влади в повному обсязі здійснювали свої повноваження. 
       Зазначає, що протягом восьми років держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, через що позивач не має можливості стягнути спричинену їй моральну шкоду з винних осіб. 
       Позивач просить стягнути моральну шкоду, завдану внаслідок терористичного акту, що призвів до каліцтва та ушкодження здоров`я, а також руйнування житла в результаті обстрілів житла, що стало можливим через незабезпечення Україною безпеки позивача шляхом облаштування сховищ або проведення евакуації цивільного населення в безпечні регіони України, не запровадження механізму відшкодування шкоди особам, які постраждали під час конфлікту та проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, і не забезпечення проведення своєчасного ефективного розслідування. 
       Враховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на користь позивача шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів державного бюджету моральної шкоди, заподіяної внаслідок терористичного акту, що призвів до каліцтва та ушкодження здоров`я позивачу у розмірі 7 718 400,00 грн., судові витрати покласти на відповідача.
       Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2023 року в задоволені позову представника позивача адвоката Стасюк Вячеслава Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої каліцтвом та неефективним розслідуванням злочину, - відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що відповідно фабули з Витягу з ЄРДР № 42017000000001230, 13 лютого 2015 року у період часу з 11-10 год. до 11-20 год. невідомими особами зі сторони с. Весела Гора (перебуває під контролем ЛНР) було здійснено артилерійський обстріл території м. Щастя. У результаті обстрілу в тому числі отримала тілесні ушкодження ОСОБА_1 .
       Відповідно до довідки Новоайдарського ВП ГУНП в Луганській області від 17 травня 2018 року, 23 квітня 2017 року в ВП №1 Новоайдарського ВП ГУНП в Луганській області було зареєстровано повідомлення про крадіжку майна за адресою АДРЕСА_1 . Дане звернення було зареєстровано ЖЄО № 1971 від 23 квітня 2017 року, матеріали були внесені до ЄРЛР № 12017130500000234 від 23 квітня 2017 року за ст. 185 ч. 1 КК України. Також, при огляді житла було встановлено, що з 2014 року в даному житловому приміщенні ні хто не мешкав, домоволодіння не придатне для житла, відсутнє газопостачання, опалення, розкрадені всі електроприлади.
       Відповідно до акту обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, 31 липня 2018 року комісія в складі: голови робочої комісії – заступника міського голови Тюріна В.П., членів комісії - ОСОБА_2 начальника відділу архітектури, землевпорядкування та ЖКГ виконавчого комітету Щастинської міської ради; ОСОБА_3 спеціаліста І категорії з питань ЖКГ виконавчого комітету Щастинської міської ради: Шевцова О.В. директора КП «Жилбудсервіс»; ОСОБА_4 директора КП «ЩТЕК», встановила, що у 2014 році під час ведення бойових дій зруйнована система опалення житлового будинку заявниці. Висновки комісії: на момент обстеження житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 придатний до експлуатації. Дане пошкоджене житло відноситься до четвертої категорії.
       Відповідно до рішення міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, від 26 квітня 2019 року № 5/ІІІ/5 установлено факт отримання ОСОБА_1 поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 13 лютого 2015 року на території проведення антитерористичної операції.
       Згідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 12АВ №1055890 ОСОБА_1 встановлено довічно ІІ групу інвалідності з 24 липня 2019 року, причина інвалідності: поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 13 лютого 2015 року на території проведення антитерористичної операції.
       В подальшому тривалий строк стаціонарно лікувалася, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хвогорого.
       Відповідно до висновку експерта № 18/21 від 04 лютого 2021 року за результатами проведення психологічної експертизи ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива», отримання тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_1 за обставин обстрілу м. Щастя Луганської області під час проведення антитерористичної операції (військових дій) призвело до порушення вітальних (життєво значущих) сфер її життєдіяльності на біологічному (фізичний стан, стан здоров`я), психологічному (виражена емоційна депривація) та соціальному (невизначеність у часі життєвих перспектив) рівнях функціонування, наповнив їх інтенсивно діючими стресогенними факторами, внаслідок чого соціально-психологічний контекст життя потерпілої ОСОБА_1 набув для неї психотравмуючого характеру:зумовивши безпосередні інтенсивні, а у подальшому постійні больові та виражено дискомфортні відчуття (фізичні страждання); спрямувавши розвиток життєвих полій потерпілої у соціально та психологічного руйнівному для неї напрямку; призвівши до стресогенних змін у її емоційному стані та індивідуально-психологічних проявах; суттєво обмеживши продуктивність життєвого часу потерпілої ОСОБА_1 , перешкоджаючи її активному соціальному функціонуванню як особистості, блокуючи установку на виживання; викликавши та підтримуючи у потерпілої ОСОБА_1 високо диференційовані (психологічно складні) інтенсивні переживання морально-етичного змісту та психологічно руйнівного (такого, що спричиняє страждання) характеру, уражаючи цим особистість потерпілої ОСОБА_1 (тобто завдаючи їй моральної шкоди). Орієнтирований розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (заподіяну моральну шкоду) може становити 1152 МЗП.
       Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
       24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан.
       Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
       Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів.
       Відповідно до ч.1 п. 2, ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
       В пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення ст. 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього Кодексу в редакції, чинній до 03 липня 2020 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.
       Відповідно до частини другої статті 1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
       Проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України в редакції, чинній до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13, поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, Європейський суд з прав людини вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08 і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).
       Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
       Відповідно частини другій статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», в порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі.
       З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання відшкодування поставлена в залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі.
       Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
       Більше того, в законодавстві України відсутні не лише процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).
       За усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» в частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).
       Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому, як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35).
       Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заява № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50).
       Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави Україна відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок загибелі близької людини під час терористичного акту в період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт.
       У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із каліцтвом та неефективним розслідуванням злочину.
       Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (провадження № 12-23гс20), а також в постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20), на яку міститься посилання в касаційній скарзі.
       Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.
       Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
       У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
       Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 за статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
       Позивач заявила вимогу про стягнення з Держави Україна на відшкодування моральної шкоди, завданої їй терористичним актом, що призвів до її каліцтва, посилаючись на те, що Держава Україна є відповідальною за порушення права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції.
       Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).
       Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).
       Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції).
       Сам по собі факт отримання каліцтва в наслідок поранення від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції (зокрема, в межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава в межах її кордонів з незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти Росії (щодо Криму)» (Ukraine v. Russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення в межах кордонів України (зокрема, і в періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, в тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.
       За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому:
       1) негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку;
       2) позитивний обов`язок має два різновиди:
       - матеріальний, за яким держава повинна встановити законодавчі положення, які захищали б життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб.
       Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходів, які усунули б ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоб не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар.
       Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретних заходів, спрямованих на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68);
       - процесуальний, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоб бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя.
       Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176).
       Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.
       Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20) виклала правовий висновок, в якому зазначила, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак проблема у подібних справах полягає в тому, щоб встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією Держави Україна в сенсі статті 1 Конвенції та чи порушила Держава Україна певні свої обов`язки з тих, які випливають з указаної статті.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
       Таким чином, у кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україна шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами в періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то в чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).
       Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку російської федерації яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором (далі - Звернення)).
       З 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1), схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення).
       У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).
       27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).
       Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).
       24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. В цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини.
       02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
       14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
       27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433 і визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
       Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року).
       Суд погоджується з тим, що отримання позивачем інвалідності внаслідок поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 13 лютого 2015 року на території проведення антитерористичної операції, є непоправною та безперечно зумовлює сильні моральні страждання для неї.
       Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20), проблема такої справи полягає не лише в тому, чи страждала морально позивач, не лише в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці її страждання, навіть не стільки в тому, який нормативний припис необхідно застосувати для присудження відповідного відшкодування.
       Позивач не обґрунтовувала, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які усунули б ризик ушкодження її здоров`я, що держава знала про можливість обстрілу міста Щастя Луганської області з боку незаконних збройних формувань у зв`язку зі збройною агресією РФ і могла вжити, але не вжила заходів з попередження такого обстрілу та усунення ризику для здоров`я позивача.
       Поранення (ушкодження здоров`я) позивача від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 13 лютого 2015 року на території проведення антитерористичної операції та виконання Державою Україна позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на її життя не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.
       З огляду на викладене відсутні підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я позивача. 
       За таких обставин позивач не обґрунтувала вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначила факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на її здоров`я.
       Щодо спричинення моральної шкоди внаслідок руйнування житла, то позивач не довела суду належними та допустимими доказами саме руйнування її житла, вини держави в цьому та як наслідок - відшкодування державою цієї моральної шкоди, не зазначила факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування її права.
       Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що територія, на якій позивач отримала ушкодження свого здоров`я хоча і контролювалась державою Україна, позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідачеві було чи мало бути відомо про загрози для її життя та здоров`я, зокрема про факт артилерійського обстрілу міста Щастя Луганської області, а також те, що відповідач міг вжити, але не вжив заходів з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для життя людей, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.
       Саме по собі посилання на порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції, в межах контрольованої Україною території, без встановлення факту невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для висновку про невиконання Державою Україна позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом.
       Щодо посилання позивача на те, що Держава Україна не виконала належним чином свій позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування факту ушкодження її здоров`я, то суд зазначає наступне.
       Відомості до ЄРДР № 42017000000001230 внесенні 30 травня 2017 року за ч.3 ст.258 КК України, щодо обставин, які сталися 13 лютого 2015 року у період часу з 11-10 год. до 11-20 год., внаслідок якого невідомими особами зі сторони с. Весела Гора (перебуває під контролем ЛНР) було здійснено артилерійський обстріл території м. Щастя. У результаті обстрілу в тому числі отримала тілесні ушкодження ОСОБА_1 
       ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).
       Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
       Суд враховує, що силові дії РФ проти України тривають з 20 лютого 2014 року, наслідком такої збройної агресії стала, зокрема окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у зв`язку із зазначеним фактично з причин, незалежних від органів досудового розслідування, не є можливим завершити всю сукупність запланованих заходів та процесуальних дій в рамках досудового розслідування кримінального провадження щодо отримання позивачем інвалідності внаслідок поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння.
       В постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
       Натомість, позивач лише вказала на відсутність ефективного незалежного розслідування кримінального провадження за фактом отримання нею поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння, однак не мотивувала, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначила, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування. За таких обставин доводи позивача в цій частині є безпідставними.
       Крім того, внаслідок збройної агресії РФ Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила в постанові Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації» (далі - Постанова № 326).
       Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема за таким напрямом, як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії РФ, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 Постанови № 326). Одним із основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб, загиблих внаслідок збройної агресії РФ (абзац третій підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).
       Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 Постанови № 326).
       Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих внаслідок, збройної агресії РФ. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), в яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо.
       Згідно висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
       Таким чином, позивачем заявлені вимоги до неналежного відповідача, а суд позбавлений права залучати належних відповідачів по справі за своєю ініціативою або за ініціативою інших учасників провадження, окрім як за клопотанням позивача або його представника, у якості співвідповідачів або відповідачів.
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2023 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді: