УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 760/7199/19
провадження № 61-879ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (судді-доповідача), Петрова Є. В., Пророка В. В. 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Первинної організації Профспілки авіабудівників України на Державному підприємстві «Завод 410 Цивільної авіації» про визнання незаконним, скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та
ВСТАНОВИВ:
У 2019 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Первинної організації Профспілки авіабудівників України на Державному підприємстві «Завод 410 Цивільної авіації» № 33 від 04 лютого 2019 року, поновити його на посаді голови Первинної організації Профспілки авіабудівників України на Державному підприємстві «Завод 410 Цивільної авіації».
12 листопада 2021 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою.
09 листопада 2023 року ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року.
13 січня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду 
від 09 листопада 2023 року, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати.
Касаційний суд вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у
пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Підставою касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного суду 
від 09 листопада 2023 року заявник визначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що вказана ним причина пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення є поважною, оскільки судом першої інстанції на адресу заявника копію рішення від 21 листопада 2021 року не направлено. Висновком Торгово-промислової палати України від 28 лютого 
2022 року за № 2024/02.0-7.1 підтверджено обставини непереборної сили (введення в країні військового стану).
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення. 
Київський апеляційний суд в своїй ухвалі виснував, що апеляційна скарга подана після закінчення строків, установлених законодавством. Виключні випадки, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України для поновлення строку на апеляційне оскарження, судом не встановлені, тому у відкритті провадження вважав за необхідне відмовити відповідно до вимог статті 358 ЦПК України.
Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що 12 листопада 2021 року було розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. У повному тексті рішення відсутня дата його складення. За інформацією Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) повний текст рішення було надіслано 12 листопада 2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101043923) і вказана дата вважається днем складення повного тексту рішення.
Про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження ОСОБА_1 не повідомлявся, як позивач у зазначеній справі користувався своїми процесуальними правами, а саме: ознайомлювався з матеріалами справи, подавав відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, брав участь в судових засіданнях, оскаржував процесуальні рішення постановлені у справі, що стосувалися його позову. Позивач був обізнаний про зазначене судове провадження та його розгляд в спрощеному порядку.
Апеляційний суд зазначив, що повний текст оскаржуваного судового рішення був надісланий судом 12 листопада 2021 року - ще до початку воєнного стану в Україні.
Суд апеляційної інстанції вивчив матеріали справи та виснував про обізнаність заявника зі справою, яка перебувала на розгляді Солом`янського районного суду 
м. Києва, про відсутність обставин непереборної сили, тому відмовив у відкритті провадження у справі на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.
Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вказаним вимогам закону оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили. 
Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 21 листопада 2021 року ОСОБА_1 подано 24 травня 2023 року і виключні випадки, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, заявником не обґрунтовані, а судом не встановлені, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі.
Особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, в тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження. 
Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити з того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження було зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого 
пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція), зокрема, в аспекті дотримання принципу правової визначеності, який включає принцип остаточності судового рішення.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (стаття 44 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії, № 11681/85, § 35).
ЄСПЛ зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі Перетяка і Шереметьєв проти України, № 17160/06 та № 35548/06, § 34).
Посилання заявника на те, що строк на апеляційне оскарження рішення підлягає поновленню з огляду на ненаправлення судом першої інстанції на адресу заявника копії судового рішення від 21 листопада 2021 року, відхиляються касаційним судом, з огляду на таке. 
Відповідно до частини другої статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Водночас заявником не враховано положення статті 358 ЦПК України, що встановлює преклюзивний (присічний) строк на апеляційне оскарження.
Саме вказаною нормою права керувався суд апеляційної інстанції, зазначивши, що наведені законом виключні випадки для відкриття апеляційного провадження у справі відсутні.
Верховний Суд зазначає, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).
У цій справі право позивача на доступ до суду, хоч і було обмежене, проте це обмеження не шкодить самій суті відповідного права, воно передбачено законом для стабільності судових рішень й дотримання принципу res judicata.
Доводи заявника про введення в Україні воєнного стану касаційний суд також відхиляє, оскільки сам лише факт введення воєнного стану не може слугувати правовою підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Касаційна скарга  ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду 
від 09 листопада 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи 
від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до практики ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, постановленою з додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду 
від 09 листопада 2023 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 листопада 
2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Первинної організації Профспілки авіабудівників України на Державному підприємстві «Завод 410 Цивільної авіації» про визнання незаконними, скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік 
Є. В. Петров
В. В. Пророк