КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1249/2024
Справа № 757/28275/23-ц
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
13 березня 2024 року                                                                 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Новака Р.В. в м. Київ 22 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
 
в с т а н о в и в :
 
В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати незаконною бездіяльність Печерської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування щодо нескладання протоколів про адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 184 КУпАП відносно ОСОБА_2 на підставі заяви ОСОБА_1 від 23 травня 2023 року про невиконання ОСОБА_2 розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 вересня 2020 року № 444 «Про визначення участі матері у вихованні дитини» та несформування протоколів  та інших матеріалів, що стосуються адміністративного правопорушення, в окрему справу, і не надіслання справи про адміністративне правопорушення разом із супровідним листом не пізніше ніж через три робочі дні з дати складення протоколу до суду за місцем вчинення адміністративного правопорушення. Зобов`язати Печерську районну в м. Києві державну адміністрацію скласти протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 184 КУпАП відносно ОСОБА_2 на підставі заяви ОСОБА_1 від 23 травня 2023 року про невиконання ОСОБА_2 розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 вересня 2020 року № 444 «Про визначення участі матері у вихованні дитини», сформувати протоколи та інші матеріали, що стосуються адміністративного правопорушення, в окрему справу, і надіслати справу про адміністративне правопорушення разом із супровідним листом не пізніше ніж через три робочі дні з дати складення протоколу до суду за місцем вчинення адміністративного правопорушення.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року провадження в справі закрито, роз`яснено позивачу його право звернутися до суду в порядку адміністративного судочинства.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення ЄСПЛ в справі «Сокуренко і Стригун проти України», ст. 2, 4, 19 КАС України, вказував, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Проте поданий позов та спірні правовідносини виникли виключно з правовідносин, які є приватно-правовими, регулюються СК України і в жодному разі не можуть вважатись публічно-правовими.
Вказував, що з обґрунтування позову вбачається, що спірні правовідносини стосуються виключно сімейних правовідносин, які виникли між ним та органом опіки та піклування, а також третьою особою ОСОБА_2 щодо ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, що в свою чергу є підставою для покладення на неї відповідальності, встановленої законом, як це передбачено ч. 4 ст. 155, ч. 2 ст. 157, ч. 2 ст. 158 СК України та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства».
Вважав, що суд першої інстанції не зміг відрізнити, що предметом позову не є і не можуть бути відносини відповідача (орган опіки та піклування) та третьої особи, до яких він як позивач не має відношення.
Наводив зміст ст. 255 КУпАП, п. 2 Інструкції з оформлення посадовими особами органів опіки та піклування матеріалів про адміністративне правопорушення, затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України від 06 серпня 2019 року № 1201, п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, вказував, що з огляду на наведені норми закону, уповноважені особи відповідача наділені повноваженнями складати тільки протоколи про адміністративне правопорушення відповідно до ч. 5 ст. 184 КУпАП та надсилати їх до суду загальної юрисдикції. 
Вказував, що відповідачем в установлений законом строк не вчинив жодних дій з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 щодо невиконання нею рішення органу опіки та не направив його до суду.
Наголошував, що у спірних правовідносинах відповідач не здійснює по відношенню до позивача владно-управлінських функцій, а є лише органом, уповноваженим СК України, КУпАП, іншими нормативними актами надавати відповідні висновки/складати документи під час розгляду відповідних цивільних (сімейних) справ та справ про адміністративні правопорушення у судах загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства. Отже, спори з органом опіки та піклування стосовно здійснення ним повноважень (щодо їх дій чи бездіяльності), передбачених ч. 1, 2 ст. 141, ч. 4 ст. 155, ч. 2 ст. 157, ч. 2 ст. 158 СК України, повинні та розглядаються судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.
Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 496/4271/16-а.
Зазначав, що п. 8 ч. 2 ст. 18 СК України встановлено, що способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади. Таким чином, спір в цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування, а стосується захисту його приватних інтересів у сфері сімейних відносин та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Повідомляв, що Печерським районним судом м. Києва в порядку цивільного судочинства вже було розглянуто його позов з аналогічними вимогами до відповідача, але за іншими фактичними обставинами, у справі № 757/5736/22-ц. Відкриваючи провадження в обох справах, суд першої інстанції вказав, що вони підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, і ухвали про відкриття провадження ніким не були оскаржені.
Вказував, що відповідач своєю бездіяльністю порушив його права як батька, визначені ст. 141, 157, 158 СК України.
Вказував, що Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2021 року в справі № 640/27480/20 за позовом до органу опіки та піклування про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії дійшов висновку про те, що характер даних правовідносин є цивільно-правовим, не має ознак публічно-правового спору в розумінні КАС України, а тому не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Із матеріалів справи вбачається, що 24 травня 2023 року позивач ОСОБА_1 цінним листом направив до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації як до органу опіки та піклування заяву, у якій повідомив, що з 19 квітня 2021 року з ним проживає ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 . Розпорядженням № 444 від 04 вересня 2020 року Печерська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування визначив способи участі ОСОБА_2 у вихованні дітей, як особи, що проживає окремо від дітей. ОСОБА_2 не виконує вказане розпорядження, в зв`язку з чим позивач просив відповідно до ч. 2, 4 ст. 19, ст. 142, ч. 2, 3 ст. 157,  ст. 158, ч. 1, 2, 3 ст. 159 СК України, ч. 1 ст. 21 ЦК України, ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 3, ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» прийняти дану заяву та розглянути її по суті в інтересах дітей; видати нове розпорядження щодо визначення часу спілкування для ОСОБА_2 , яка з 2019 року проживає окремо від дітей, з указанням реальної адреси місця проживання дітей АДРЕСА_1 , припинити складати на нього безпідставні протоколи про нібито вчинення адміністративних правопорушень, оскільки докази свідчать про невиконання розпорядження № 444 від 04 вересня 2020 року не ним, а ОСОБА_2 ; притягнути ОСОБА_2 до відповідальності згідно ч. 5 ст. 184 КУпАП за невиконання 15 травня 2023 року о 08:00 розпорядження № 444 від 04 вересня 2020 року, яка не забрала ОСОБА_3 та ухилилася від виконання батьківських обов`язків та від виконання зазначеного розпорядження, яке є обов`язковим до виконання саме ОСОБА_2 (а. с. 8 - 10).
 
Листом від 09 червня 2023 року Печерською районною в м. Києві державної адміністрації повідомлено ОСОБА_1 на його заяву від 23 травня 2023 року щодо притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за невиконання нею батьківських обов`язків, що відповідно до розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 вересня 2020 року № 444 встановлено черговість участі у вихованні дитини - тиждень через тиждень, до набрання законної сили рішенням про визначення місця проживання малолітньої дитини; як вбачається з пояснень ОСОБА_2 , 15 травня 2023 року вона прийшла у визначений час за адресою АДРЕСА_2 , однак заявник не передав їй дитину, про що нею було повідомлено поліцію; рекомендовано звернутись до Міського Центру Дитини; звернуто увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 154 СК України батьки мають право звернутись на самозахист своєї дитини, чим заявник та ОСОБА_2 скористались, подавши позови до Печерського районного суду м. Києва; враховуючи зазначене, підстав для притягнення заявника та ОСОБА_2 за невиконання розпорядження немає (а. с. 11).
 
Також до позову додані копії актів обстеження умов проживання, складених фахівцями КЗ «Центр надання соціальних послуг Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області» 21 квітня 2021 року, 18 листопада 2022 року, акту про встановлення факту проживання, складеного депутатом Борщагівської міської ради 12 липня 2021 року, довідки виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 02 серпня 2021 року № 548 щодо місця фактичного проживання (а. с. 12 - 15), витягу з ЄРДР від 28 липня 2021 року про реєстрацію кримінального провадження № 12021100060001050 за заявою ОСОБА_1 щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної державної адміністрації (а. с. 16), копію відповіді Печерської районної державної адміністрації від 13 вересня 2021 року на звернення ОСОБА_1 (а. с. 17), копію розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 вересня 2020 року № 444,  яким визначено участь матері у вихованні малолітньої дитини (а. с. 18); оптичний диск із відеозаписом (а. с. 19).
 
Розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 02 лютого 2021 року № 75 відповідно до ч. 1 ст. 255 КУпАП надано повноваження працівникам Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації складати протоколи про адміністративні правопорушення, що передбачені ч. 5 та 6 ст. 184 та ст. 188-50 КУпАП; особам, які мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення, керуватись ст. 256-258 КУпАП при складанні протоколу (а. с. 35).
 
Наведене підтверджується матеріалами справи.
 
За змістом статті 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
 
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
 
Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Стосовно поняття «охоронюваний законом інтерес» у тому ж Рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
 
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
 
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
 
Згідно ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частинами першою статті 5 КАС передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За змістом пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Як зазначено ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Стаття 286 КАС України, встановлює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.
 
Відтак, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.
 
Водночас, указані норми процесуального законодавства регламентують порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
У справі, що переглядається, позивач просив визнати бездіяльність відповідача щодо нескладення протоколів про адміністративне правопорушення незаконною та зобов`язати відповідача скласти відносно іншої особи протоколи про адміністративне правопорушення.
 
Закриваючи провадження в справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що даний спір не може бути розглянутий за правилами цивільного судочинства, оскільки розгляд такої справи повинен проводитися за правилами адміністративного судочинства.
Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, оскільки судом першої інстанції не враховано суті правовідносин між сторонами.
 
Згідно частини 1 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
 
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.
 
Означена позиція законодавця конкретизується у пункті 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, а саме, після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок.
 
Обов`язок виконувати таке рішення органу опіки та піклування, відповідно до частини 2 статті 158 СК України, прямо покладається на особу, яка проживає окремо від дітей, оскільки саме для неї відповідно до частини 1 статті 158 СК України за заявою батька або матері дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини.
 
Невиконання цього обов`язку спричиняє адміністративну відповідальність за частинами 5 і 6 статті 184 КУпАП.
 
Складання протоколів про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частинами 5 і 6 статті 184 КУпАП, покладається законом на уповноважених посадових осіб органів опіки і піклування.
 
Згідно пункту 2 Інструкції з оформлення посадовими особами органів опіки та піклування матеріалів про адміністративне правопорушення (надалі - Інструкція № 1201), протоколи складають посадові особи із числа працівників служби у справах дітей і посадові особи органу опіки та піклування, яким згідно з рішенням відповідного органу опіки та піклування надано повноваження на їх складання.
 
Зазначені адміністративні правопорушення можуть бути виявлені під час виконання посадовими особами органу опіки та піклування своїх посадових (службових) обов`язків та за результатами розгляду звернень фізичних і юридичних осіб.
 
В силу вимог пункту 4 Інструкції № 1201, протокол складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення за частинами 5 і 6 статті 184 КУпАП, за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції із зазначенням відомостей відповідно до частини першої статті 256 КУпАП.
 
З огляду на наведені вимоги закону, уповноважені особи відповідача наділені повноваженнями складати протоколи про адміністративне правопорушення відповідно до частини п`ятої статті 184 КУпАП та надіслати його до суду загальної юрисдикції.
 
Позивач оскаржує бездіяльність уповноважених осіб відповідача про те, що ані упродовж строку визначеного п. 4 Інструкції №1201, ані станом на момент звернення до суду із даним позовом відповідач не вчинив жодних дій з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, а саме, складання протоколу про адміністративні правопорушення за ч. 5 ст. 184 КУпАП відносно третьої особи та направлення його до суду, щодо невиконання рішення органу опіки та піклування.
 
Згідно частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
 
Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративній судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, у даному випадку орган опіки і піклування, а предметом спору - його дії/чи бездіяльність, яка носить виключно індивідуальний характер. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер ) спору.
 
Апеляційним судом враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справі № 496/4271/16-а в постанові від 04 липня 2018 року щодо того, що суди повинні виходити із суті права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі; правовий висновок Верховного Суду у справі № 640/27480/20 в ухвалі від 29 квітня 2021 року щодо юрисдикції вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки і піклування, та зобов`язання вчинити дії про те, що характер спірних правовідносин є цивільно-правовим, не має ознак публічно-правового спору в розумінні КАС України, а тому не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
 
У даних правовідносинах відповідач не здійснює по відношенню до позивача владно-управлінських функцій, а є лише органом, уповноваженим СК України, КУпАП, іншими нормативними актами цивільного законодавства надавати відповідні висновки/складати документи під час розгляду відповідних цивільних (сімейних) справ та справ про адміністративні правопорушення у судах загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.
Отже, даний спір із органом опіки та піклування - Печерською районною державною адміністрацією стосовно здійснення повноважень (щодо їх дій чи бездіяльності) передбачених ч. 4 ст. 155, ч. 2. ст. 157, ч. 2 ст. 158, частиною п`ятою статті 184 КУпАП повинен розглядатись судом загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.
 
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, і суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження в справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
 
Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.