ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 760/3929/22
провадження № 61-14046св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                   Коротуна В. М.,
 
учасники справи:            
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Київська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції у Київській області
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги Київської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Київській області на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року у складі судді Коробенко С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А. , Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Київській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного кримінального переслідування. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 жовтня 2014 року слідчий слідчого відділу (далі - слідчий СВ) Васильківського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області ГУ (далі - Васильківський МВ ГУМВС України в Київській області)                        Волинець B. C. затримав його в порядку статті 208 КПК України, а                                18 жовтня 2014 року йому вручене повідомлення про підозру за частиною другою статті 307 КК України. 
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від                       20 жовтня 2014 року йому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 15 грудня 2014 року. Водночас, відповідно до частини третьої статті 183 КПК України, слідчий суддя визначив розмір застави в розмірі 60 900,00 грн, яку у цей же день вніс за нього                   ОСОБА_2 . 
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                     18 листопада 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року, він визнаний невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 307, частиною другою статті 317, частиною першою статті 263 КК України, та виправданий на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України. 
Вказував, що з 17 жовтня 2014 року до 07 липня 2020, тобто 5 років                             8 місяців та 21 день, перебував під слідством та судом, із яких 3 дні утримувався в ізоляторі тимчасового утримання, оскільки був затриманий в порядку статті 208 КПК України. 
Внаслідок указаних подій був порушений нормальний ритм його життя, плани, постраждала його репутація як громадянина та сім`янина, він був позбавлений можливості забезпечувати сім`ю всім необхідним, в тому числі матеріально, завдано безповоротної шкоди його фізичному та психічному здоров`ю. Окрім того, про факт притягнення його до кримінальної відповідальності знала його неповнолітня дитина, 2009 року народження, сусіди, родичі, які весь цей час ставились до нього як до злочинця та особи, яка порушила закони України. 
Проведення значної кількості засідань потягли необхідність несення додаткових витрат, оскільки він проживав в Києві та змушений був протягом більше ніж 5 років їздити в поліцію та суд в інші населені пункти. 
Посилаючись на наведене, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, судове розслідування, прокуратури та суду, в розмірі                                    1 000 000,00 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 квітня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Держави за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,                       в розмірі 500 000,00 грн. 
В іншій частині позову відмовлено. 
Враховуючи тривалий час перебування позивача під слідством та порушення його звичного укладу життя, обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди в порядку статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із мінімального розміру заробітної плати, установленої законодавством на момент розгляду справи, врахувавши час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом      (74 місяці).
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року за наслідками розгляду апеляційних скарг Київської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Київській області та Державної казначейської служби України рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 квітня 2023 року залишено без змін. 
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для скасування.  
Короткий зміст вимог касаційних скарг
23 жовтня 2023 року Київська обласна прокуратура звернуласядо Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 25 квітня 2019 року в справі № 704/696/16-ц, від 01 липня 2020 року в справі № 591/5911/17,                       від 23 вересня 2020 року в справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року в справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року в справі № 340/451/18, від        11 березня 2019 року в справі № 629/795/19, від 02 вересня 2020 року в справі № 607/8203/18, від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 28 листопада 2018 року в справі 214/6982/13-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня                    2020 року в справі № 641/8857/17, від 12 березня 2019 року в справі                           № 920/715/17, від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
08 листопада 2023 року ГУ Національної поліції у Київській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, від                   29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційні скарги аргументовані тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Київська обласна прокуратура у касаційній скарзі зазначає, що суди не врахували, що сума присудженого відшкодування не може бути джерелом незаконного збагачення.
Суди не врахували, що факт ухвалення виправдувального вироку у кримінальному провадженні не призводить до безумовного та автоматичного обов`язку держави відшкодувати моральну шкоду особі, яка констатує її виключно наявністю такого факту, не наводячи, при цьому, у позовній заяві конкретних обґрунтованих доводів про те, в чому саме полягає заподіяна моральна шкода, якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, які моральні втрати поніс громадянин, яким чином вони призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків тощо.
Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій обмежилися лише констатацією факту спричинення позивачу моральних страждань та на порушення статті 89 ЦПК України не зазначили жодних фактів та доказів, на підставі яких вони дійшли таких висновків.
Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно стягнули розмірі                            500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не навів аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на нього в ході досудового розслідування кримінального провадження, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо.
ГУ Національної поліції у Київській області у своїй касаційній скарзі вказує, що позивач не надав доказів щодо вжиття зусиль для нормалізації життєвих зав`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо, обмежившись наведенням загальних фраз із законодавчих актів. Отже, сам факт закриття справи про кримінальне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.
Також право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації.
Інші доводи учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалами Верховного Суду від 30 листопада 2023 року та 22 грудня                         2023 року відкрито касаційне провадження у даній справі.                          
Витребувано з Солом`янського районного суду міста Києва цивільну справу № 760/3929/22 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Київській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного кримінального переслідування.
Зупинено виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від                         19 вересня 2023 року до закінчення касаційного провадження.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що 17 жовтня 2014 року слідчий СВ Васильківського MB ГУ ГУМВС України в Київській області Волинець B. C.. затримав ОСОБА_1 в порядку статті  208 КПК України 
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від                         20 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 15 грудня 2014 року. Відповідно до частини третьої статті 183 КПК України слідчий суддя визначив розмір застави в розмірі 60 900,00 грн. У цей же день (20 жовтня 2014 року) в інтересах ОСОБА_1 було внесено заставу в розмірі                                              60 900,00 грн.
Також установлено, що протягом тривалого часу здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні від 17 жовтня 2014 року                     № 120141101400001404, в якому позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 307, частиною третьою статті 317, частиною першою 263 КК України.
Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від                          06 жовтня 2015 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 317, частиною третьою статті 307 КК України, а за статтею 263 КК України його виправдано. ОСОБА_1 призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на дев`ять років з конфіскацією майна.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня                    2015 року скасований, а справу повернуто на новий судовий розгляд.
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                         18 листопада 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року  у справі № 362/2582/16-к,                   ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 307, частиною третьою статті 317, частиною першою статті 263 КК України, та виправдано його  на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України. 
Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув у зв`язку з прийняттям виправдувального вироку відносно нього.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій є посилання заявників на:
- неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 25 квітня 2019 року в справі № 704/696/16-ц, від 01 липня 2020 року в справі                        № 591/5911/17,  від 23 вересня 2020 року в справі № 626/608/18, від                       07 жовтня 2020 року в справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року в справі № 340/451/18, від 11 березня 2019 року в справі № 629/795/19, від 02 вересня 2020 року в справі № 607/8203/18, від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 28 листопада 2018 року в справі 214/6982/13-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року в справі                                       № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17,                           від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17, від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, від                   29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).              
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті                  23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження                              № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від            29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.
Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження                 № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі  № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
У справі, яка переглядається, суди встановили, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув в силу положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у зв`язку з прийняттям виправдувального вироку відносно нього за відсутності, зокрема достатніх доказів для доведення його винуватості у злочині, інкримінованому органом досудового розслідування.
Визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, урахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу, що загалом становить 74 місяці, під слідством та судом, й, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн, яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Тобто законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то вимоги касаційних скарг щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті                       400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Крім того, слід зазначити, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ             від 12 липня 2007 року).
Аргументи касаційних скарг про недоведеність позивачем спричинення йому моральної шкоди, є безпідставними, оскільки факт перебування позивача під слідством та судом, ухвалення судом виправдувального вироку за недоведеністю наявності у діях позивача складу кримінального правопорушення, є достатньою правовою підставою для отримання компенсації від держави у порядку, визначеному положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційних скаргах на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявниками в касаційних скаргах, оскільки висновки у цих  справах та у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші аргументи касаційної не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.           
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року                                             у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційних скарг не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційні скарги залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки  ухвалою  Верховного Суду від 30 листопада 2023 року зупинено виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від                          03 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від                          19 вересня 2023 року до закінчення касаційного провадження, то виконання зазначених судових рішень на підставі статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Керуючись статтями  400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Київської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Київській області залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 квітня                       2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня                     2023 року залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від                      19 вересня 2023 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.                                                                        
         Судді:                                                                                                М. Є. Червинська

 Є. В. Коротенко

  В. М. Коротун