ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 р.	Справа № 545/3481/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Шаповал В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Полтавського районного суду Полтавської області (головуючий І інстанції Путря О.Г.) від 05.12.2023 року по справі № 545/3481/23
за позовом ОСОБА_1 
до Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП Коробки Ярослава Андрійовича
про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області із позовною заявою, в якій просив визнати незаконною та скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії БАД № 011520 від 09.09.2023 року, винесену відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, а провадження по справі відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1КУпАП закрити.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09.09.2023 року відносно позивача винесено постанову про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 132-1КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 510 грн. З постановою інспектора поліції не згодний, вважає дії працівника поліції неправомірними, постанову про накладення адміністративного стягнення незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки винесена без дослідження всіх фактичних обставин справи, докази в підтвердження факту вчинення ним правопорушення відсутні.
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05.12.2023 року по справі № 545/3481/23 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано незаконною та скасовано постанову про адміністративне правопорушення серії БАД № 011520 від 09.09.2023 року, винесену відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.
Провадження по справі відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1КУпАП - закрито.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 536,80 грн. на відшкодування судових витрат.
Департамент патрульної поліції Національної поліції України не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
За правилами ч. 1 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -  КАС України), адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Представник позивача та Департамент патрульної поліції Національної поліції України повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи засобами електронного зв`язку, про що свідчать довідки про доставку електронних листів в підсистемі «Електронний суд».
Інші сторони про дату, час і місце розгляду справи повідомлені засобами поштового зв`язку. 
Крім того, сторони та учасники справи про дату, час і місце розгляду справи шляхом оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідного оголошення.    
Представником позивача у відзиві на апеляційну скаргу заявлене клопотання про розгляд справи за його відсутності .
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 09.09.2023 року поліцейським взводу № 2 роти № 4 БУПП в Полтавській області ДПП Коробка Я.А. винесена постанова серії БАД № 011520 про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 510 грн. Відповідно до вказаної постанови ОСОБА_1 о 18 год. 50 хв., на 368 км а/д Київ-Харків-Довжанський, керував комбайном CLAAS, номерний знак НОМЕР_1 , шириною 2,6 м, без супроводу автомобіля прикриття та розпізнавального знаку, чим порушив пп. 22.7 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 132-1 КУпАП (а.с. 7).
Не погодившись з винесеною постановою, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем в порушення вимог ст. 77 КАС України не надано доказів в підтвердження правомірності своїх дій при винесенні оскаржуваної постанови та вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що поліцейський взводу № 2 роти № 4 БУПП в Полтавській області ДПП Коробка Я.А. є неналежним відповідачем по справі.
В доводах апеляційної скарги відповідач по справі посилається на те, що постанову серії БАД № 011520, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст. 183 КУпАП, було винесено 09.09.2023 року. Копію постанови позивачем було отримано 09.09.2023 року, про що свідчать матеріали відеофіксації та не заперечується позивачем у позовній заяві. Тобто позивач безпосередньо був присутнім як під час розгляду справи, так і під час винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД № 011520 від 09.09.2023 року про накладення відносно нього адміністративного стягнення, та знав про те, що інспектором винесена постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності. Таким чином, апелянт посилається на те, що позивач фактично дізнався про порушення свого права 09.09.2023 року, після оголошення йому оскаржуваної постанови, копію якої останній отримав на місці 09.09.2023 року, та не був позбавлений можливості звернутися з відповідним позовом до суду у межах строку, встановленого ст. 289 КУпАП. Вказує, що останнім днем оскарження винесеної постанови є 19.09.2023 року. Натомість, представником позивача подано позовну заяву 20.09.2023 року, що є порушенням ст. 289 КУпАП.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що її доводи зводяться виключно до того, що позивачем був пропущений строк звернення до суду, у зв`язку з чим наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач отримав копію оскаржуваної постанови по справі про адміністративне правопорушення 09.09.2023 року. 
Зазначена обставина сторонами у справі не заперечується.
Таким чином строк, передбачений ч. 2 ст. 286 КАС України на оскарження постанови від 09.09.2023 р. почав свій перебіг 10.09.2023 року та закінчувався 19.09.2023 року.
В свою чергу, позовну заяву направлено представником позивача до суду через підсистему «Електронний суд» 20.09.2023 року.
Згідно письмових пояснень представника позивача, направлених до суду першої інстанції 05.12.2023 вбачається, що 20.09.2023 між ОСОБА_1 та адвокатом Кіндяк О.І. було укладено договір про надання правничої допомоги, цього ж дня представником позивача було подано адміністративний позов, у зв`язку з чим прохав вважати причини пропущення ОСОБА_1 строку звернення до суду поважними та поновити такий строк звернення до суду.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 05.12.2023 року по справі № 545/3481/23 у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду – відмовлено.
Клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з позовом до Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, поліцейського взводу № 2 роти № 4 БУПП в Полтавській області ДПП Коробки Ярослава Андрійовича про скасування постанови про адміністративне правопорушення.
Чинним Кодексом адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не визначено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом з тим, у відповідності з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.
Предметом спору у цій справі є постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП у справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Приписами ст. 286 КАС України встановлено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, у тому числі і щодо строку звернення до суду про оскарження таких рішень, дій чи бездіяльності.
Так, ч. 2 ст. 286 КАС України визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Колегія суддів зазначає, що строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню адміністративного судочинства.
Перебіг процесуального строку починається наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При вирішенні питання про поновлення строку суд повинен надати оцінку обставинам, які були перешкодою для своєчасного звернення, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого КАС України строку звернення до суду до дати звернення з адміністративним позовом вперше.
Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.
Отже, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Підстави пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання позовної заяви.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.
Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Таким чином, одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, а також права на оскарження судового рішення (фактично - права на виправлення судової помилки) з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду та строку на оскарження у розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.
Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).
Аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» [4]); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).
Крім того, ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).
При цьому, у кожному випадку прийняття національними судами рішення про поновлення строків на звернення до суду або на оскарження судового рішення, ЄСПЛ наголошує на необхідності перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (справ «Пономарьов проти України»), а також, чи є обмеження права особи на доступ до суду пропорційним (справа «Мельник проти України»).
Отже, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.
Одним із визначальних критеріїв для прийняття судом рішення про поновлення чи непоновлення строку є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. При цьому дотримання строків однаковою мірою стосується всіх учасників судового спору, які мають абсолютне право на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Судовим розглядом встановлено, що дійсно позивач отримав копію оскаржуваної постанови по справі про адміністративне правопорушення 09.09.2023 року, що підтверджується його підписом на бланку постанови, наданим органом патрульної поліції до матеріалів справи відеозаписом. Крім того, зазначена обставина сторонами у справі також не заперечується.
Таким чином, як правильно зазначав суд першої інстанції, строк передбачений ч. 2 ст. 286 КАС України на оскарження постанови від 09.09.2023 р. почав свій перебіг 10.09.2023 року та закінчувався 19.09.2023 року.
Разом з тим, позовну заяву подано до суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» 20.09.2023 р.
Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.
З матеріалів справи судом встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Кіндяком О.І. 20.09.2023 р. був укладений договір про надання правничої допомоги (а.с. 39) та цього ж дня представником позивача була направлена до суду першої інстанції позовна заява про оскарження постанови серії БАД № 011520 від 09.09.2023 р.
Наведені вище обставини свідчать про те, що фактично позивачем був пропущений строк звернення до суду на 1 день.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо наявності підстав для поновлення строку звернення до суду, колегія суддів зазначає, що постанову серії БАД № 011520 від 09.09.2023 р. складено о 21 год. 50 хв.
Згідно наявного в матеріалах справи відеозапису, фактично, копію спірної постанови вручено ОСОБА_1 після 22 години.
Враховуючи те, що 09 та 10 вересня були вихідними днями (субота та неділя), що фактично перешкоджало позивачу реалізації права на звернення за правничою допомогою, після укладення відповідного договору про надання такої допомоги представником позивача у цей же день (тобто без зволікань та невиправданих затримок) подано позовну заяву, враховуючи підходи та критерії, які викладені у наведених вище рішеннях Європейського Суду з прав людини, враховуючи характер спірних правовідносин, скорочені строки звернення до суду, а також направленість дій позивача щодо оскарження постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, колегія суддів дійшла до висновку, що у цій конкретній справі особа мала право на поновлення строку звернення до суду.
На підставі наведених вище обставин колегія суддів з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують.
При цьому, доводи апеляційної скарги не містять обґрунтувань щодо суті спірних правовідносин (щодо правомірності винесення спірної постанови та необґрунтованості висновків суду першої інстанції з цих підстав), а тому судом апеляційної інстанції справа переглянута виключно в межах доводів апеляційної скарги.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05.12.2023 року по справі № 545/3481/23 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.В. Присяжнюк    З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складено  25.01.2024 року