ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 січня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/17174/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
  
          розглянувши в порядку письмового провадження  в місті Дніпро  апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області  
на рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду   від  14.09.2023, (суддя суду першої інстанції Ільков В.В.), прийняте в порядку спрощеного провадження в місті Дніпрі, в адміністративній справі №160/17174/23   за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Національної поліції в Луганській області   про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
          10.07.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
          - визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні; 
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 09.09.2022 року по 21 червня 2023 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
          В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Луганській області та відповідно до витягу з наказу № 340 О/С від 09.09.2022 р. позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. 21.06.2023 року на розрахунковий рахунок Позивача нарахована компенсація за невикористану відпустку на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 березня 2023 року у справі №160/963/23 у розмірі 47    265,72 гривень. Позивач вважає, що  ненарахування та виплата йому середнього заробітку за час несвоєчастної виплати компенсації за невикористану відпустку -  є протиправними, тому звернувся до суду із цією позовною заявою за захистом порушених прав. 
Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 14.09.2023 задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_1 .  Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.  Стягнув з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за  час затримки остаточного розрахунку при звільненні  у сумі 47259,39 гривень.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач з позовною заявою про нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду  лише 18.01.2023, тобто через 4 місяці з моменту звільнення зі служби, таким чином, суд повинен був врахувати надмірне зволікання позивача під час обрахунку розміру середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України. Крім того, відповідач зазначає, що затримка в розрахунку при звільненні відбулась через неодноразову зміну правового регулювання вказаних виплат.
          Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд  вважає, що апеляційна скарга   підлягає  частковому задоволенню за наступних підстав. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Позивач – ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_1 .
Наразі позивач відповідно до довідки від 15.04.2022  року про взяття на облік внутрішньопереміщеної особи фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
За копією витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Луганській області від 09.09.2022 року №340 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 (0122358), заступника начальника сектору превенції відділу поліції №4 Северодонецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням), з 26.09.2022 року,     з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 26 років 08 місяців 11 днів, у пільговому обчисленні: 43 роки 01 місяць 01 день, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає: 26 років, з виплатою компенсації за невикористану у році звільнення відпустку у кількості 30 діб, встановивши відсоток премії за вересень 2022 року 21,200 %.
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 30.06.2015 року  позивач є учасником бойових дій.
Головним управлінням Національної поліції в Луганській області ОСОБА_1 було видано довідку №4102/111/19-2022 від 13.12.2022 року, в якій вказано, що ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції     в Луганській області з 07.11.2015 року до 26.09.2022  року та згідно ч. 2 ст. 92 Закону України “Про національну поліцію”, ст. 16-2 Закону України “Про відпустки”     йому додаткова відпустка зі збереженням грошового забезпечення (заробітної плати) як учаснику бойових дій за 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2022 рік у кількості 14 днів не надавалася.
Таким чином,  було встановлено, що ОСОБА_1 не використав     додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017 , 2018 , 2019 , 2020 і 2022 роки.
Оскільки, Головним управлінням Національної поліції     в Луганській області не було здійснено нарахування і виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного  адміністративного суду від 28.03.2023, року, яке набрало законної сили, по справі № 160/963/23 позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (вул. Вілєсова, буд.1, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93406, код ЄДРПОУ 40108845)     про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено. 
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2022 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення – 09 вересня 2022 року.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області (вул. Вілєсова, буд.1, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93406, код ЄДРПОУ 40108845) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2022 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення – 09 вересня 2022 року.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.05.2023 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 березня 2023 року у справі №160/963/23 -  без змін.
Згідно матеріалів справи, 14.06.2023  року  на виконання вказаного вище рішення суду, від розпорядника коштів вищого рівня, а саме Національної поліції України надійшли кошти, у зв`язку з чим платіжною інструкцією від 16.06.2023  року №  1423   на  картрахунок позивача 21.06.2023 року було перераховано 47265,72 грн. компенсації за дні невикористаної відпустки,  згідно рішення від 28.03.2023  року № 160/963/23.
Вказані вище обставини також підтверджуються копією платіжного доручення №1423 від 16.06.2023 року на суму 47265,72 гривень. 
Вважаючи затримку виплати розрахунку при звільненні протиправною, позивач  з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому суму стягнення суд розрахував відповідно до постанови КМУ №100.
Колегія суддів вирішуючи спір між сторонами виходить із наступного.
Відповідно до   статті 116 КЗпП України   при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
У відповідності до ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2023) в разі невиплати з вини   власника або уповноваженого ним органу   належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його   середній заробіток   за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум   власник або уповноважений ним орган   повинен   сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Приписами   КЗпП України   на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена   статтею 117 КЗпП України   відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.          
Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як, зокрема, індексація грошового забезпечення та компенсації за роботу в нічний час, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до   статті 117 КЗпП України.
Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, незалежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.
Встановлені обставини справи свідчать, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2023 остаточний розрахунок з позивачем проведено 21.06.2023 року, що підтверджується платіжною інструкцією №1423 від 16.06.2023 року.  
З висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 грудня 2020 року у справі від 825/1732/17, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц вбачається наступне.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому   законом   або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до   статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої   статті 117 КЗпП України   обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Дане положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга   статті 117 КЗпП України   стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій   статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими   Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене   статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений   статтею 117 КЗпП України   механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
   Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого   статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до   статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до   статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Верховний Суд у постанові від 30.10.20219 в адміністративній справі №806/2473/18 зазначив, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені   статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені   статтею 116 цього Кодексу.
          Судом першої інстанції правильно враховано, що в цій справі наявні визначені Верховним Судом критерії для умов зменшення  розміру середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені   статтею 116 КЗпП України, оскільки між сторонами існував спір про суму виплат, після прийняття рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідач провів із останнім фактичний розрахунок.
Натомість поза увагою суду залишалось те, що розрахунок суми середнього грошового забезпечення  здійснюється на підставі     Наказу Міністерства внутрішніх справі України від 06.04.16 № 260 "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання"
Пунктом 9 розділу І Порядку №260 передбачено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача має проводитись шляхом множення розміру середньоденного заробітку на кількість календарних днів (за період затримки виплат).
Середньоденна заробітна плата позивача, визначена виходячи з виплат за останні фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, складає 556,55 грн., про що ГУ Національної поліції в Луганській області надано довідку №224/111/22-2023 від 20.07.2023 р.
Отже, розрахункова сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з     09.09.2022 року по 21.06.2023 року складає 158 460 грн. (285 календарні дні х 556,55 грн. середньоденного грошового забезпечення).
Істотна частка середнього заробітку, яка підлягає відшкодуванню розраховується наступним чином: невиплачена сума грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2022 роки - 47265,72 грн. / 158460 грн. (розрахункова сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку) х 100 = 29.82%.
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 29.82% становить: 556,55 грн. (середньоденне грошове забезпечення позивача) х 29,82%= 165.96 грн.; 165.96 грн. х 285( дні затримки розрахунку) = 47 299,51 гривень. 
Судом першої інстанції необґрунтовано зазначено, що відповідач повинен провести нарахування середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 за період вимушеного прогулу із застосуванням Постанови КМУ №100, судом не прийнято до уваги, що нарахування  середнього заробітку на користь позивача слід здійснювати виходячи із приписів Порядку №260, у зв`язку з наведеним, судом не правильно встановлено розмір середньоденного грошового забезпечення до стягнення.
          З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині стягнення на користь позивача  середнього грошового забезпечення  в сумі  47   259.39 грн,   та прийняти в цій частині нову постанову про стягнення на користь ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення у розмірі  47   299.51 грн. дана сума зазначена без урахуванням обов`язкових платежів та податків. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін. 
          Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 325 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області – задовольнити частково.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 в адміністративній справі № 160/17174/23 – скасувати в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення  в сумі  47   259.39 грн,   та прийняти в цій частині нову постанову.
          Стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за  час затримки остаточного розрахунку при звільненні  у сумі 47 299,51 гривень.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 в адміністративній справі №160/17174/23 – залишити без змін.
                    Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай