ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 березня 2024 року           справа №360/7702/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу  Головного управління Національної поліції в Луганській області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 р. у справі  № 360/7702/21 (головуючий І інстанції О.В. Ірметова ) за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,- 
                                                        В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі – відповідач, ГУНП), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганської області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015 - 2021 роки, грошової допомоги за безпосередню участь в АТО з 07.11.2015 по 16.01.2016 в сумі 15 746,84 грн; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2021 роки; стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганської області на користь ОСОБА_1 грошової допомоги за безпосередню участь в АТО з 07.11.2015 по 16.01.2016 в сумі 15 746,84 грн; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки, по день фактичного розрахунку в сумі 43 880,64 грн на день подачі позову.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року задоволено частково позовні вимоги, а саме суд: 
Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, за 2015 рік – 3 доби, за 2016 рік – 22 доби, за 2017 рік – 14 діб, за 2018 рік – 42 доби, за 2020 рік – 30 діб, всього 111 діб.
Зобов`язав Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, за 2015 рік – 3 доби, за 2016 рік – 22 доби, за 2017 рік – 14 діб, за 2018 рік – 42 доби, за 2020 рік – 30 діб, всього за 111 діб.
Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2018, 2020, 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції. 
Зобов`язав Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2018, 2020, 2021 роки. 
Стягнув з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 18 січня 2016 року в загальній сумі 2 759,83 грн (дві тисячі сімсот п`ятдесят дев`ять грн 83 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
В іншій частині позовних вимог відмовив за необґрунтованістю.
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. 
В апеляційній скарзі зазначено, що ГУНП в Луганській області вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Розділом IX Закону України «Про Національну поліцію (Закон №580-VIII), врегульовано соціальний захист поліцейських а тому посилання суду першої інстанції на норми Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII)  є помилковими. 
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 07.08.2019 у справі № 820/5122/17 за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (п. 41 Постанови).
Згідно ч. 10 ст. 93 Закону №580-VIII, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
У відповідності до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС від 06.04.2016 № 260, відповідно до якого за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Наказом МВС України від 23.11.2016 № 1235, затверджено, «Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції». Абзацом 2 п. 10 розділу III, вищезазначеного наказу визначено, що в наказі про звільнення, зазначається інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення або відрахування з грошового забезпечення коштів за кількість діб відпусток за час невідпрацьованої частини календарного року.
Позивача звільнено з 17.09.2021 наказом ГУНП в Луганській області від 06.09.2021 № 333 о/с, в якому зазначається, «...з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 30 діб».
Позивач був ознайомлений з наказом про звільнення про, що свідчить наявність копії наказу у додатках до позовної заяви.
Також скаржник зазначає, що спірні правовідносини фактично виникли з приводу невиплати позивачу під час звільнення компенсації за дні невикористаної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2020 роки чергової відпустки та відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2018, 2020, 2021 роки. При цьому єдиним юридичним документом, у якому визначена кількість днів невикористаної відпустки яка підлягає компенсації є наказ ГУНП в Луганській області від 06.09.2021 № 333 о/с.
Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 (справа № 800/206/15) вказав на те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Позивач наказ ГУНП в Луганській області від 06.09.2021 № 333 о/с про своє звільнення не оскаржував, відтак, даний наказ є чинним та продовжує встановлювати для позивача спірні юридичні наслідки, а отже визнання протиправною бездіяльність ГУНП в Луганській області щодо нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваних відпусток за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2020 роки є передчасними за відсутності визнання судом протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.
Таким чином, скаржник вважає, що поки наказ ГУНП в Луганській області від 06.09.2021 № 333 о/с, який є єдиним індивідуальним актом, що порушує, на думку Позивача, його права, свободи та інтереси, не буде визнаний судом протиправним та скасований в частині окремих положень, зокрема в частині встановлення кількості днів невикористаної відпустки які підлягають компенсації, а тому у відповідача відсутній обов`язок нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за дні невикористаної відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2020 роки.
Крім того слід звернути увагу на правовий висновок Верховного Суду по справі № 808/2122/18 від 31.03.2020, де суд зокрема зазначає (п.п. 15-23) про те, що Закон України «Про Національну поліцію» є спеціальним законом по відношенню до поліцейських, а тому саме останній застосовується при компенсації відпусток, а також і те, що сума грошової компенсації за невикористану відпустку зазначається в наказі про звільнення.
Тобто вказаним правовим висновком Верховний Суд фактично підтверджує доводи відповідача про те, що позивач наказ про звільнення в частині визначення суми компенсації за невикористану відпустку не оскаржує, у зв`язку з чим розрахунок з останнім проведений у повному обсязі, з чим позивач погодився.
Щодо рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ГУНП в Луганській області виплатити позивачеві грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2018, 2020, 2021 як учаснику бойових дій виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення, скаржник зазначає, що спірні правовідношення в цієї частині позовних врегульовані Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" а також Законом України «Про відпустки»
З огляду на роз`яснення Міністерства соціальної політики «Щодо застосування окремих норм законодавства про відпустки» від 18.08.2016 року види щорічних відпусток наведені пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки». До них належать: щорічна основна відпустка (стаття 6 Закону), додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону), додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону), інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Додаткова відпустка учасникам бойових дій визначена статтею 16-2 розділу III «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності» Закону України «Про відпустки», тому вона не належить до категорії щорічних відпусток, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток.
Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем.
У постанові Верховного Суду від 05.09.2018 року у справі № 750/9956/17 зазначено, що «Статтею 77-2 КЗпП України та пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» передбачено надання учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Додаткова відпустка не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток. Вона надається у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи. У разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік, не можна подовжити у разі хвороби працівника та не можна ділити на частини».
Компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, яка надається відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII, законодавством не передбачена.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій та з 25.03.2002 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України, з 07.11.2015 по 17.09.2021 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області, що підтверджується трудовою книжкою позивача НОМЕР_1 та послужним списком позивача.
Відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Луганській області від 06 вересня 2021 року № 333 о/с звільнено майора поліції ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ), старшого інспектора групи кадрового забезпечення батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням), з 17.09.2021, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні 17 років10 місяців 28 днів, у пільговому обчисленні 25 років 01 місяць 17 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби для її виплати складає 20 років, з виплатою компенсації за невикористану у році звільнення відпустку у кількості 30 діб, встановивши відсоток премії за вересень 2021 року 49,32%.
Позивач звернувся до ГУНП в Луганській області із заявою, в якій просив здійснити остаточний розрахунок при звільненні та виплатити йому зазначені грошові компенсації.
Листом від 02.11.2021, відповідач зазначив, що одноразова грошова винагорода за участь в АТО нараховується та виплачується з моменту набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18 “Про деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських”. До моменту набрання чинності цієї постанови, а саме за період з 07.11.2015 по 01.01.2016, підстав для нарахування одноразової грошової винагороди за участь в АТО співробітникам поліції немає.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
 Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР.
Так вказана частина 1 статті 24 Закону №504/96-ВР визначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Закон України «Про Національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Приписами частини 1 та 2  статті 92 Закону України  «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі – Закон № 580) встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Отже, Законом визначено право поліцейських на отримання також додаткових відпусток, зокрема соціальних відпусток та інших видів визначених законодавством про відпустки.
Згідно із пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі – Закон № 3551-ХІІ), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Частинами 1, 2, 3 і 4 статті 93 Закону №580, передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. 
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. 
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. 
Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до частин 9, 10 та 11 статті 93 Закону №580, поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. 
Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. 
При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. 
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. 
Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.
За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Отже, Законом не зазначено за конкретно яку відпустку виплачується грошова компенсація.
Відповідно до частин 1, 2 статті 94 Закону № 580, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260), який визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4)премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Положеннями абзаців 7 та 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. 
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Отже, Порядком також не зазначено за конкретно яку відпустку виплачується грошова компенсація.
Тобто, вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки у тому числі, передбаченої  статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР  та  статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.
Таким чином, суд погоджується з висновками судом першої інстанції, що положення  Закону № 3551-ХІІ  не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі №360/4127/19.
Стосовно посилання апелянта на відсутність обов`язку щодо нарахування та виплати позивачу при звільненні компенсації за невикористану відпустку за роки, що передували року звільнення позивача зі служби у НП України, суд зазначає наступне.
 Право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено  Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Положеннями  Закону №580-VIII визначені підстави та умови отримання цієї відпустки поліцейськими. Так, відповідно до частини 1 статті  92  і частин 1, 2, 3 і 4 статті  93 Закону №580-VIII  поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки, які складаються з щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю не менше тридцяти календарних днів, на яку мають всі поліцейські, незалежно від займаної посади та характеру виконуваної роботи, та з щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю не більше п`ятнадцяти діб, для одержання якої необхідна наявність спеціальної підстави - досягнення п`ятирічного стажу в поліції.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8 та 11  статті 93 Закону №580-VIII, якими передбачено, що поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Системний аналіз наведених норм свідчить, що  законом  не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Одночасно, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яку він уже отримав в попередньому календарному році. При цьому, за бажанням поліцейського, він може використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Тобто, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), не використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої  статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 зазначив, що законом № 580  не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Отже, у наступному календарному році, у тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій, що знайшло своє відображення у постановах від 14.04.2021 у справі №620/1487/20, від 29.04.2021 у справі №200/602/20-а.
Так, Верховний Суд указав, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Положення Закону №  3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі №360/4127/19, від 26 травня 2021 року справа № 360/1362/20, від 11 листопада 2021 року справа №360/1874/20.
З огляду на неврегулювання положеннями Закону №580-VIII та Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку про застосування при вирішенні спору у цій справі приписів КЗпП України та Закону №504/96-ВР.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпусток.
Таким чином, позивач має право на отримання компенсації за невикористану ним дні основної та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
За приписами законодавства, визначальною обставиною для нарахування позивачу грошової компенсації за дні не використаної відпустки є факт звільнення. Тобто, під час звільнення зі служби, позивач набуває право на грошову компенсацію за невикористані дні відпуски.
Отже, оскільки позивача було звільнено саме зі служби в поліції, відповідач має виплачувати грошову компенсацію за дні не використаної відпустки.
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині.
Однак, відповідачем протиправно компенсація не виплачена.
Суд не приймає посилання скаржника, як на підставу відмови в задоволені позову, не оскарження позивачем наказу ГУНП про його звільнення зі служби в поліції в частині виплати йому компенсації за невикористані дні відпустки, оскільки вказане не впливає на законодавче встановлене право позивача на отримання сум компенсацій за всі дні невикористаної відпустки та не скасовує обов`язок роботодавця щодо виплати таких сум компенсації при звільненні працівника. Крім того, відповідач не спростовує наявність у позивача днів невикористаної відпустки.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) вказав на необхідності дотримання принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, які регламентують спірні правовідносини.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін
Керуючись  статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
                                                         ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 р. у справі  № 360/7702/21 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 р. у справі  № 360/7702/21 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 13 березня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                                                       Е.Г. Казначеєв 

Судді                                                                                                                  А.А. Блохін

                                                                                                                   Т.Г. Гаврищук