ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/2554/23                Головуючий суддя І інстанції Вікторов В.В.
Провадження № 22-ц/818/732/24        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що  виникають із відносин спадкування, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого                                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                                        Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання        Зінченко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 23 листопада 2023 року, по цивільній справі №642/2554/23, за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Рижков І.П. звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просив встановити факт його постійного безспосереднього проживання зі спадкодавцем, батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з травня 2020 року і до часу відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На час смерті вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На час відкриття спадщини після її смерті до кола спадкоємців першої черги за законом належали її син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .. До складу спадщини входив житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 28,5кв.м., який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 03.10.1988 Другою Харківською державною нотаріальною конторою.
На час відкриття спадщини з ОСОБА_4 проживав її чоловік, ОСОБА_3 , який протягом шести місяців після відкриття спадщини заяви про відмову від спадщини не подавав, а тому він вважається таким, що прийняв спадщину. Позивач ОСОБА_1 протягом шести місяців після відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини не подавав.
ІНФОРМАЦІЯ_6 помер батько позивача- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .. На час смерті він проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Ще за життя ОСОБА_3 склав заповіт від 29.04.2015, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ключніковою В.О., згідно з яким усе своє майно заповів своєму синові- позивачу. До складу спадкового майна входять: житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 28,5кв.м.; 1/3 частина житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 .
Позивач у визначений законом шестимісний строк після відкриття спадщини не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого вважається таким, що не прийняв спадщину. Позивач стверджує, що тривалий час його батьки важко хворіли та потребували постійного догляду, у зв`язку з чим після 16.05.2020 року він переїхав жити до батьків за адресою: АДРЕСА_1 , та на час відкриття спадщини, проживав зі спадкодавцем за вказаною адресою. У 2023 році позивач звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Колісника Ю.О. з питання видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, але йому було відмовлено у зв`язку з пропуском шестимісячного строку.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначено, що ним було надано квитанції про сплату комунальних послуг за вищевказаною адресою, документи на підтвердження організації поховання батьків, медичні документи щодо померлих.
Вказує, що батьки тривалий час важко захворіли та потребували постійного догляду, який він їм надавав.
Зауважує, що в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 які підтвердили у повному обсязі обставини постійного проживання з батьками на час їх смерті та те, що він продовжує там проживати.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судовий розгляд скарги, що передбачено ст. 372 ЦПК України, відповідно до ст. 367 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним нормам цивільного процесуального права рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд зазначив, що ОСОБА_3 , 1954р.н., помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , тому відповідно для встановлення факту постійного проживання із ним позивача необхідно довести обставину такого проживання впродовж не менше ніж 183 дні до дати його смерті, але позивач цих обставин не довів.
Суд вважав, що виключно лише показів свідків  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вочевидь недостатньо для підтвердження фактів спільного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 і ведення ними спільного господарства.
Також зазначено, що надання заявником спадкодавцю допомоги при житті та здійснення його поховання не свідчить про його постійне проживання разом із ним.
Проте погодитись з таким висновком суду не можна.
Так, статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частинами першої та другої ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:
а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем;
б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.
Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України).
Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.
При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.
Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.
Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Отже, перелік допустимих доказів у даному випадку не є вичерпний.
Установлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерті серії НОМЕР_1 від 10.09.2012р. (а.с.31), . На час смерті вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 . До складу спадщини після її смерті входив житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 28,5кв.м., який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 03.10.1988 Другою Харківською державною нотаріальною конторою (а.с.16-17). На час відкриття спадщини після її смерті до кола спадкоємців першої черги за законом належали її син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та її чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ..
Ще за життя ОСОБА_4 склала 29.01.2015 року заповіт на все своє майно на ім`я позивача ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ключніковою В.О. за реєстровим №165, про що зазначено в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.05.2023 року №72/02-31 (а.с.11).
Позивач ОСОБА_1 протягом шести місяців після відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини не подавав. На час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 . з ОСОБА_4 проживав її чоловік, ОСОБА_3 , який прийняв спадщину на все майно, що належало померлій ОСОБА_4 , в тому числі на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , але помер не оформивши своїх спадкових прав.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 25.01.2022 року батько позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 34).
Позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 27.12.1991року (а.с.21), та спадкоємцем першої черги за законом на майно померлого батька. Інших спадкоємців немає.
Ще за життя ОСОБА_3 склав заповіт від 29.04.2015, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ключніковою В.О., реєстровий №164, згідно з яким усе своє майно заповів своєму синові- позивачу ОСОБА_1 (а.с. 35).
Відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11.08.2008 року ОСОБА_3 належить 1/3 частина будинку з надвірними будівлями, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.18-19).
Після смерті ОСОБА_3 до складу спадкового майна входять: житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 28,5кв.м.; 1/3 частина житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 .
Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК).
Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття.
В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.
Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини.
Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини.
Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.
За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13).
Підпунктом 4.11 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком.
У відповідності до п.п. 3.21, 3.22. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 провадження № 61-19265св21).
Постановою приватного нотаріуса ХМНО Колісника Ю.О. №24/02-31 від 10.02.2023р. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований: АДРЕСА_3 у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини (а.с. 12-13)
Постановою приватного нотаріуса ХМНО Колісника Ю.О. №72/02-31 від 11.05.2023р. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований: АДРЕСА_1 , у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини (а.с. 11).
Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зроблено правовий висновок, що згідно зі статтею 2 і гону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Касаційний цивільний суд погодився з позицією щодо встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останнього, що підтверджує наявність у позивача можливостей для вирішення його спадкових прав.
Аналогічна позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа адміністрації КНП «Міська клінічна лікарня №24» ОСОБА_9 , 1960р.н., інвалід ІІ групи, хворіла на ряд хронічних захворювань, знаходилась під наглядом фахівців КНП «Міська поліклініка №24» ХМР, пройшла стаціонарне лікування в період з 13.03.2008 року по 02.04.2008 року в КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещінінова» з приводу геморагічного інсульту в лівій півкулі головного мозку з правобічним геміпарезом, моторною афазією, гіпертонічної хвороби ІІІ ст. В період 16.05.2008 по 31.05.2008, з 04.12.2008 по 18.12.2008, з 18.03.2011 по 01.04.2011, з 14.08.2012 по 27.08.2012, з 12.08.2013 по 23.08.2013, з 10.09.2014 по 20.09.2014, з 20.08.2015 по 29.08.2015 пройшла стаціонарне лікування в неврологічному відділені КЗОЗ «Міська клінічна лікарня №7» приводу транзиторної ішемічної атаки у вертебро-базилярному басейні, наслідків геморагічного інсульту в лівій півкулі головного мозку з правобічним геміпарезом, моторною афазією, гіпертонічної хвороби ІІІ ст. З 17.05.2020р. по 03.06.2020 пройшла стаціонарне лікування в КНП «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещінінова» з приводу повторного ішемічного інсульту в лівій півкулі головного мозку з правобічною геміплегією, сенсомоторною афазією. ОСОБА_4 померла вдома ІНФОРМАЦІЯ_7 
ОСОБА_10 , 1954р.н., теж хворів та знаходився під наглядом фахівців КНП «Міська клінічна поліклініка №24» ХМР з приводу гіпертонічної хвороби серця ІІ ст., 2ст., ризик 3, ішемічної хвороби серця, СН ІІ А ст., дисциркуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІст., з вестибуло-атактичним та лікворно-гіпертензивним синдромами, церебрального атеросклерозу, цукрового діабету ІІ типу. ОСОБА_3 помер вдома ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Витрати, пов`язані з похованням матері і батька, повністю ніс позивач ОСОБА_1 (а.с.30,а.с. 32-33).
Згідно копій квитанції позивачем здійснено оплату комунальних послуг за період з листопада 2020 року по грудень 2021 року (а.с.42-58).
Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтвердили, що ОСОБА_1 у період з 2020 по 2022 р.р. постійно проживав разом з батьками за адресою: АДРЕСА_1 ., вів з ними спільне господарство, купував ліки для батьків, які хворіли, сплачував комунальні послуги. Після смерті батьків продовжує проживати за вказаною адресою.
Всупереч вимог ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно не дослідив наявні справі докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують позовні вимоги, оскільки ці докази свідчать, що позивач, який за заповітом є єдиним спадкодавцем після смерті своїх батьків, на день смерті опікувався їх станом здоров`я, ще за життя батька він сплачував комунальні платежі за адресою відкриття спадщини, що узгоджується з показаннями допитаних судом першої інстанції свідків, про те, що позивач ОСОБА_1 у період з 2020 по 2022 р.р. постійно проживав разом з батьками за адресою: АДРЕСА_1 ., вів з ними спільне господарство, купував ліки для батьків, які хворіли, сплачував комунальні послуги. 
Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідач цих доказів не спростував.
Матеріалами справи факт проживання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 доведений, доводи скарги знайшли своє підтвердження, а тому апеляційний суд приходить до висновку що право позивача на спадкування має бути захищене.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив вказані норми ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи та не застосував зазначені норми матеріального права, тому відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду повністю та ухвалює нове рішення про задоволення позову
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
       Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 23 листопада 2023 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , зі спадкодавцем , батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з травня 2020 року і до часу відкриття спадщини за адресою АДРЕСА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлений 13 березня 2024 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        

                                                                       Ю.М. Мальований.

               О.Ю. Тичкова.