КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 березня 2024 року місто Київ
Справа 755/11389/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6422/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючої судді:       Желепи О.В.,
Суддів:                         Євграфової Є. П., Немировської О. В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року (ухвалене у складі судді Гончарука В.П., повне рішення складено 20 грудня 2023 року)
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики
 
ВСТАНОВИВ
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просиластягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 326 122,93грн та 15 439,46 грн як 3% річних за прострочення зобов`язання,а також покласти на відповідача відшкодування судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 28 вересня 2016 року сторони уклали договір позики №28/09-01, відповідно до умов якого позивачка як позикодавиця передала, а відповідач як позичальник прийняв у борг кошти в розмірі 326 122,93 грн (за курсом НБУ на день отримання коштів - 12 626 доларів США) зі строком повернення до 28 грудня 2016 року.
Факт отримання відповідачем коштів у борг за твердженням позивачки підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою.
Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув вказану суму боргу, то позивачка просить стягнути з відповідача суму позики та три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року у задоволені позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 26 грудня 2023 року направила на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 326 122,93 грн.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та таким, що ухвалене з  порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що відсутність оригіналу договору не позбавляє можливості довести факт укладення договору та його виконання непрямими доказами та вимагати стягнення заборгованості. Так представник відповідача у судових засіданнях під запис зазначала, що ОСОБА_2 не заперечує укладення даного договору позики та отримання коштів, однак він не пам`ятає вказаних обставин, оскільки перебував у нетверезому стані.
Тому вважає, що в суду не було підстав відмовляти у задоволені позовних вимог, оскільки відповідачем не заперечується факт укладення договору позики.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.
 
27 лютого 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Козій Д. О. направила через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволені апеляційної скарги.
Вказує, що ОСОБА_2 не отримував жодних коштів від ОСОБА_1 , договірні відносини існували між ОСОБА_2 та ТОВ «Каштан 2000».
Зазначає, що саме на позивача покладено обов`язок довести наявність укладених договірних відносин, надавши оригінали договору позики та розписки. Однак у позивача відсутній оригінал договору позики та розписки, а відповідач заперечує факт укладення договору з позивачем, тому висновки суду є законними та обґрунтованими. 
 
У судовому засіданні 05 березня 2024 року колегія суддів долучила поданий представником відповідача відзив як письмові пояснення сторони відповідача по суті спору.
 
У судовому засіданні представник позивача адвокат Євдотьєв А. О. доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити апеляційну скаргу. 
Представник відповідача адвокат Козій Д. О., яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін оскаржуване рішення. 
 
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виснував, що наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Суд зазначив, що вразі пред`явлення позову про стягнення боргу саме позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Однак позивачем не надано до суду оригіналів договору позики №28/09-01 від 28 вересня 2016 року та розписки про отримання коштів, що стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Крім того, представник позивача не зміг повідомити суд про можливе місце знаходження вказаних документів.
 
Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погоджується з таких мотивів.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
При вирішенні спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.   
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. 
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
 
Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
 
Тобто, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Тому у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 759/23675/19.
 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
 
У справі, яка переглядається, сторона відповідача ставила під сумнів достовірність доданих позивачем до позовної заяви копій договору позики та розписки та наполягала на тому, що коштів у борг від ОСОБА_1 не отримувала, у зв`язку з чим суд зобов`язав позивача надати оригінали вказаних документів для огляду. Вимога суду першої інстанції була залишена позивачем без виконання.
 
Установивши неспроможність позивача підтвердити наявність у нього оригінала розписки про отримання коштів у борг відповідачем на момент пред`явлення позову про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується і з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 04 червня 2020 року у справі № 686/6264/18, у якій суд касаційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а не її копія чи документ, виготовлений за допомогою технічних засобів.
 
Посилання представника позивача в апеляційному суді на те, що оригінали розписки та договору могли знаходитись в іншій цивільній справі, в якій вирішувався спір щодо придбання та витребування транспортного засобу, колегія суддів відхиляє, так як представник позивача  не зміг підтвердити належними доказами  приєднання оригіналів документів до іншої цивільної справи, а також не заявив клопотання про витребування інформації про приєднання оригіналів документів до будь-якої справи в суді першої інстанції, коли судом з`ясовувалось питання наявності оригіналів договору позики та розписки у позивача.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що представник відповідача не заперечувала факт укладення між сторонами договору позики, колегія суддів відхиляє, оскільки обставина наявності або відсутності у кредитора оригінала боргового документа встановлюється судом не через призму укладення або неукладення договору позики, а в контексті умов та порядку виконання сторонами грошового зобов`язання.
Крім того, аналіз матеріалів справи свідчить, що сторона відповідача неодноразово заперечувала факт отримання коштів у борг від позивачки.
 
Інші аргументи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням місцевого суду та не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд установив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України  розподіл судових витрат не проводиться.
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
 
Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.

Головуючий                                                                                    О. В. Желепа
 
Судді                                                                                                 Є. П. Євграфова
 
                                                                                                       О. В. Немировська