КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №367/482/21                                                                                 Головуючий у суді І інстанції: Мерзлий Л.В.
провадження №22-ц/824/4239/2024                                                        Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 січня 2024 року                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., 
секретар судового засідання: Максимук Л.С.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.
Позов обгрунтованим, що відповідачка ОСОБА_2 є матір`ю позивача. ОСОБА_4 . тa ОСОБА_5 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 являється правонаступником покійного брата позивача - ОСОБА_7 .. Відповідно до договору на право побудови житлового будинку, затвердженого Ірпінською міською нотаріальною конторою Київської області від 12.04.1982 року, реєстровий номер 1-728, позивачу була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 . Після здачі 17.10.1983 року даного будинку в експлуатацію, позивач 01.10.1984 року подарував відповідачці ОСОБА_2 31/100 частини даного будинку. Оскільки даний будинок будувався для забезпечення житлом сім?ї позивача, сім?ї матері та сім?ї брата позивача - ОСОБА_7 , то рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30.01.1990 року даний будинок був розділений на 3 (три) відокремлені квартири. Дана обставина підтверджується копією рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30.01.1990 року. Відповідно до вище названого рішення суду відповідачка ОСОБА_2 являється власницею 38/100 частини даного будинку у вигляді відокремленої квартири під АДРЕСА_3 загальною площею 160,2 кв.м, з яких 58,6 кв.м. являється житловою.
ОСОБА_4 - колишня дружина позивача являється власницею 34/100 частин будинку відокремленої квартири під АДРЕСА_4 , а ОСОБА_5 з померлим чоловіком являється власником 7/25 сотих частини будинку у вигляді відокремленої квартири АДРЕСА_1 . Викладені вище обставини підтверджені копією технічного паспорта на будинок від 03.09.2000 року.
Вказував про те, що з дати здачі позивачем 12.04.1982 року будинку в експлуатацію позивач постійно зареєстрований в ньому, хоча періодично проживав і в інших місцях.
Але останні роки життя стан здоров`я відповідачки ОСОБА_2 погіршувався і вона потребувала сторонньої допомоги. Тому позивач став постійно проживати разом з відповідачкою у належній їй 38/100 частинах будинку АДРЕСА_1 , яку вона переоформила під окрему юридичну адресу під №3-м.
Тоді ж у паспорті позивача була проведена перереєстрація на нову юридичну адресу.
Проживаючи разом з відповідачкою, позивач з особистого банківського рахунку проводив оплату комунальних послуг, ніс витрати по утриманню даної частини будинку, тут же знаходився належний позивачу на праві власності автомобіль, на якому позивач постійно возив відповідачку в медичні заклади та за її щоденними потребами.
Але в 2020 році між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 виник спір відносно належного позивачу на праві власності автомобіля FORD FOCUS реєстраційний номер НОМЕР_1 , який вона стала вимагати від позивача переоформити на неї чи на її знайомого.
Оскільки позивач відмовився від переоформлення власного автомобіля, відповідачка стала чинити позивачу перешкоди в користуванні частиною будинку, змінивши замки на вхідних дверях та хвіртці на подвір`я. На неодноразові прохання позивача не чинити перешкоди в користуванні 38/100 частинами будинку відповідачка не реагує, а тому позивач змушений був звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю - автомобілем. Дана обставина підтверджена копією позовної заяви по усунення перешкод в користуванні автомобілем.
Вказував, що відповідачка ОСОБА_2 не тільки чинить позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та належним позивачу майном, але й безпідставно звернулась до Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області про відкриття відносно позивача кримінального провадження за шахрайство.
Оскільки відповідачка ОСОБА_2 є матір`ю позивача, посилаючись на те, що у неї все домовлено в поліції, продовжує чинити позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а тому позивач з метою захисту своїх житлових прав змушений звертатися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та надання ключів від замку на вхідних дверях та хвіртки двору.
01.07.2021 року до суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява, згідно якої зазначає про те, що 17.06.2021 року в судовому засіданні ОСОБА_2 подала заяву про те, що вона не являється належним відповідачем по даному позову, оскільки власником будинку АДРЕСА_1 в даний час являється ОСОБА_3 . Ознайомившись з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру реєстрації прав власності на нерухоме майно та у зв`язку з поданою заявою ОСОБА_2 , позивачу необхідно уточнити свої позовні вимоги.
Не дивлячись на те, що ОСОБА_3 дочка позивача, на підставі договору дарування від 31.08.2020 року стала власником будинку АДРЕСА_1 , який до виділу був складовою частиною будинку АДРЕСА_2 у вигляді квартири АДРЕСА_3 (38/100 частини будинку), позивач свої позовні вимоги заявляє як до ОСОБА_2 , так і до ОСОБА_3 .
Вказує про те, що ОСОБА_2 мати позивача, не дивлячись на те, що 31.08.2020 року договором дарування дійсно переоформила будинок АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 , вона в даний будинок не вселялась і продовжує постійно проживати зі своїм чоловіком та дітьми у Львівській області і там же займається підприємницькою діяльністю.
Сама ж ОСОБА_2 як проживала, так і проживає за даною адресою і саме вона змінила замки на воротах до даного будинку, там же незаконно утримує належний позивачу автомобіль. На час переоформлення 31.08.2020 року будинку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , не вирішувалося питання про виселення позивача, а тому позивач має право на проживання в даному будинку.
Оскільки власником будинку АДРЕСА_1 з 31.08.2020 року являється відповідачка ОСОБА_3 і перешкоди позивачу в користуванні даним будинку чинять в даний час як власниця даного будинку, так і ОСОБА_2 , яка в ньому проживає і змінила замки, то позивач свої вимоги заявляє до обох відповідачів.
Враховуючи викладене, позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача в даний будинок та видати ключі від вхідних дверей будинку та хвіртки на подвір`ї даного будинку. Стягнути з відповідачів судові витрати.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 12 серпня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги посилався на те, що звертаючись з позовом, позивач надав належні та допустимі докази свого постійного проживання в спірному будинку з 1982 року, а після переобладнання будинку в трьохквартирний та виділення відповідачкою ОСОБА_2 , своєї частини будинку в окреме домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , позивач був зареєстрований в ньому у встановленому законом порядку, зі згоди власниці будинку ОСОБА_2 ..
Також вказував на те, що відповідно до довідки з управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області від 29.07.2021 року № 2879 вбачається, що проживаючи разом із матір`ю позивача - ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_5 , на обох з них були оформлені в період 2018-2020 років житлова субсидія, а позивач особисто ніс витрати за комунальні послуги, які вони отримали в даному будинку, так як з особистого рахунку позивача в « ПриватБанку » перераховувалися грошові кошти за дані послуги, що підтверджено довідками ПриватБанку.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що допитані в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідків ОСОБА_6 , який являється племінником позивача, який також постійно проживає в даному будинку та ОСОБА_8 підтвердили, що позивач в частині будинку під АДРЕСА_1 , яка раніше мала адресу АДРЕСА_6 , проживає з 2011 року і вселився туди зі згоди своєї матері ОСОБА_2 , яка за станом свого здоров`я потребувала допомоги, що з літа 2020 року між позивач та матір`ю виник конфлікт і остання стала чинити позивачу перешкоди в користуванні спірним житлом.
Вважає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову помилково послався на ст. ст. 16, 328, 392 ЦК України, оскільки звертаючись з позовом позивач не посилався на вказані положення Цивільного кодексу України, так як підстав для цього не було.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані зокрема тим, що суд першої інстанції всупереч вимогам п.п. 2,3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України в мотивувальній частині рішення не навів чому надані позивачем докази відхилені судом та мотиви їх відхилення, та не наведена мотивована оцінка кожного аргументу, який позивачем наданий для підтвердження його позовних вимог.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що в судовому засіданні не здобуто безспірних доказів того, що позивач проживав у спірному будинку протягом періоду часу, заявленого ним в позові, а також доказів того, що позивач вів спільне господарство з власником будинку. Разом з тим, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка проживає у вказаному будинку, повністю заперечуються факти, викладені позивачем в позовні заяві щодо факту спільного проживання, а протилежного суду не доведено належними та допустимими доказами.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до  ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування статті 391 ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зазначено, що аналіз положень частини другої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.
Встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.06.2021, власником земельної ділянки кадастровий номер 3210800000:01:068:0178 площею 0,068 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 . Власником житлового будинку, площею 160,5 кв.м. за цією ж адресою є ОСОБА_3 (а.с. 85-87 том 1).
В матеріалах справи наявна копія довідки про належність будівель будинковолодіння, в якому, зокрема є запис в розділі: документи, на основі яких підтверджується право приватної власності або забудови, де навпроти ОСОБА_1 стоїть запис - договір на право постройки жилого будинку, посвідчений Ірпінською нотарільною конторою від 12.04.1982 №1-728, Акт проекту будинку від 14.10.1983, проте, у вказаній довідці відсутні відомості щодо адреси такого домоволодіння.
З наданої позивачем копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 , є запис про місце реєстрації від 25.03.2010 року за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом реєстрації місця проживання Бучанської міської ради, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 25.03.2019 року. 
Відповідно до листа Управління соціальної політики Бучанської міської ради від 29.07.2021, ОСОБА_2 отримувала житлову субсидію за адресою: АДРЕСА_1 , в період 2018-2020 рр.. В зазначеному періоді до складу домогосподарства було враховано ОСОБА_1 , житлову субсидію розраховано на двох осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..
Згідно пояснень, які були надані ОСОБА_3 в судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_1 є її батьком. У 1986 році ОСОБА_1 розірвав шлюб з матір`ю відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та пішов з сім`ї та більше до будинку ніколи не повертався та не проживав. Його особистих речей у будинку немає, у добровільному порядку знятись з місця реєстрації за вказаною адресою він відмовляється. Вказувала про те, що батько проживав спочатку в смт. Бородянці з новою дружиною, де у них народилось двоє дітей, а останні 13 років постійно проживає в Обухівському районі с. Безрадичі, де у нього син та дружина. Зазначала про те, що будинком ОСОБА_1 не цікавиться, не бере участі у витратах на управління, збереження та утримання майна, у сплатах комунальних платежів. Таким чином, вказувала про те, що оскільки ОСОБА_1 більше 18 років не проживає у вказаному будинку без поважних причин, він втратив своє право користування житловою площею у будинку.
Судом також встановлено, що відповідно до акту депутата Бучанської міської ради на звернення заявника про встановлення факту місця проживання, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_9 зареєстрований, але з 2003 року не проживає ОСОБА_1 .. Дані відомості підтвердили сусіди: ОСОБА_10 та ОСОБА_4 (а.с. 110 том 1).
Згідно пояснень ОСОБА_2 наданих в суді першої інстанції, остання зазначає про те, що її сину - ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_4 на праві власності належало 69/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . В їх користуванні знаходилась квартира АДРЕСА_7 згідно з технічним паспортом. ОСОБА_2 проживала в квартирі АДРЕСА_8 будинку проживав син ОСОБА_7 зі свосю сім?єю. Рішенням Ірпінського народного суду Київської області від 23 жовтня 1986 року шлюб між ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_4 будо розірвано та поділено спільне майно подружжя. ОСОБА_4 було виділено 69/100 частин будинку АДРЕСА_1 та визнано за нею право власності на цю частину будинку.
ОСОБА_1 було виділено автомобіль ВА3-2101, мотоцикл «Ява», радіокомплекс «Естонія, холодильник «Днепр», магнітофон «Соні» на стягнуто з нього судові витрати на користь ОСОБА_4 .
Таким чином, вказує про те, що син ОСОБА_1 проживав в будинку АДРЕСА_1 (квартира АДРЕСА_7 ) разом з дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_11 до 1986 року.
3 1986 року ОСОБА_1 в будинку ніколи не проживав.
В 2016 році після поділу будинку в натурі частина ОСОБА_4 має адресу: АДРЕСА_1 ; частина будинку ОСОБА_2 має адресу: АДРЕСА_1 ; частина ОСОБА_7 та його дружини має адресу: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 зазначала про те, що взагалі не спілкувалася зі своїм сином з 1987 року до 2016 року. В 2016 році їй виповнилося 80 років і тоді син приїхав до неї. Так, ОСОБА_2 дізналась про те, що ОСОБА_1 з сином від наступного шлюбу та цивільною дружиною постійно проживає в м. Обухові. Оскільки синові необхідно було зареєструвати місце проживання, ОСОБА_2 погодилась зареєструвати його у себе за адресою: АДРЕСА_1 . Але син у в даному будинку ніколи не проживав, його особистих речей в будинку немає.
Твердження ОСОБА_1 про те, що він постійно проводив оплату комунальних послуг за будинок зі свого особистого банківського рахунку, є неправдивими, оскільки через похилий вік ОСОБА_2 має дуже поганий зір, не може їздити за кермом, а тому саме вона давала синові кошти на оплату комунальних послуг.
Вказала про те, що з 2018 року в будинку АДРЕСА_9 проживає її правнука ОСОБА_12 , якій ОСОБА_2 дає кошти на оплату комунальних послуг. Жодних ремонтних робіт, окрім того, що син разом з онуком ОСОБА_13 за кошти ОСОБА_2 в одній з кімнат в будинку зробили натяжну стелю, син не проводив.
ОСОБА_2 також зазначила про те, що, розуміючи та усвідомлюючи значення своїх дій, подарувала належний їй на праві особистої власності житловий будинок АДРЕСА_1 своїй онуці ОСОБА_3 . ОСОБА_1 не тільки не поживає в будинку з 1986 року, а і ніколи не приймав участі в житті утриманні своєї дочки ОСОБА_3 , не цікавився її життям, не оплачував ні навчання, ні лікування, не був на її весіллі, не спілкувався зі своїми онуками (а.с. 168-171 том 1).
В судовому засіданні суду першої інстанції допитані в якості свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_6 , ОСОБА_17 суду показали, що ОСОБА_18 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_2 не проживав. ОСОБА_14 зокрема зазначив про те, що вперше побачив ОСОБА_1 у 2018 році. ОСОБА_16 зазначила про те, що вперше бачить ОСОБА_1 ОСОБА_10 вказала про те, що не бачила ОСОБА_1 більше 20 років. Свідок ОСОБА_6 суду показав, що бачив ОСОБА_1 на території домоволодіння, а зараз ОСОБА_2 не впускає його до будинку. ОСОБА_3 постійно проживала у Закарпатскьій області. Свідок ОСОБА_8 - син ОСОБА_1 суду показав, що батько проживав з ОСОБА_2 з 2011 по 2020 роки, коли виник спір, нічого не відомо, разом з батьком вони робили паркан та ремонтні роботи в кімнатах, заготовляли дрова.
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до копії витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 14.1-09/571 від 23.05.2023 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , дата реєстрації 04.02.2019 по теперішній час (а.с. 6 том 2).
Також відповідно до витягу з реєстру Бучанської територіальної громади вбачається, що позивач  ОСОБА_1 23.05.2023 року знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9 том 2).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач не є власником чи співвласником будинку АДРЕСА_1 .
В суді апеляційної інстанції мати позивача ОСОБА_2 , що є відповідачем у справі пояснила, що вона ніколи не погодиться жити зі своїм сином, оскільки останній в 1986 році стріляв у неї з вогнепальної зброї, на її щастя в не влучив, але лише пошкодив будинок. Після цих подій позивач поїхав з будинку та вона його не бачила більше 25 років.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки як підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось учасниками судового процесу те, що позивач ОСОБА_1 23.05.2023 року знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 31.08.2020 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 100 том 1).
Крім того, доказами які містяться в матеріалах справи, зокрема відповідно до акту депутата Бучанської міської ради від 03.09.2020 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2003 року у будинку за адресою АДРЕСА_1 не проживає (а.с. 110 том 1). Про відсутність проживання позивача за вказаною адресою також підтвердили показання свідків, які були допитані в суді першої інстанції.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що у позивача відсутні законні підстави для вселення будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач постійно проживав з 1982 року, а після переобладнання будинку в трьоквартирний та виділення відповідачкою ОСОБА_19 своєї частки будинку в окреме домоволодіння, під номером АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі доводи суперечать наявним у матеріалах справи доказам.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач особисто ніс витрати за комунальні послуги в даному будинку, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки з наданих пояснень відповідачки ОСОБА_2 (матері позивача) встановлено, що остання через похилий вік має дуже поганий зір, не може їздити за кермом, тому саме вона давала позивачу кошти на оплату комунальних послуг.
Доводи апеляційної скарги про те, що допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 , який являється племінником позивача, та ОСОБА_8 підтвердили, що позивач в частині будинку за адресою АДРЕСА_1 проживає з 2011 року і вселився туди з згоди своєї матері ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки посилання апелянта на покази свідків для даної категорії справ не достатньо, зокрема, рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того зазначені свідчення спростовуються актом депутата Бучанської міської ради від 03.09.2020 року.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, позивачем не надано належних доказів дотримання встановленого законом порядку його права на вселення до спірного будинку, а також докази наявності згоди власника домоволодіння на вселення позивача до цього будинку.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам п.п. 2,3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України в мотивувальній частині рішення не навів чому надані позивачем докази відхилені судом та мотиви їх відхилення, та не наведена мотивована оцінка кожного аргументу, який позивачем наданий для підтвердження його позовних вимог, суд апеляцінйої інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції встановив обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення.
При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає, що житлове право позивача не було порушено відповідачами.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, і вірно застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «17» січня 2024 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                                                                                                                                                                           В.І. Олійник