ПОСТАНОВА                                                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 697/2010/21
провадження № 61-828св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Ліплявська сільська рада об`єднаної територіальної громади Черкаської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Ліплявської сільської ради Черкаської області на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 
01 вересня 2022 року у складі судді Скирди Б. К. та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року у складі колегії суддів: 
Карпенко О. В., Бородійчука В. Г., Василенко Л. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Ліплявської сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, 
ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.
 
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
 
10 жовтня 2011 року Канівська державна нотаріальна контора завела спадкову справу щодо майна спадкодавця ОСОБА_5 . Спадкоємцями за законом є: дружина - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_2 , 
дочка - ОСОБА_3 .
 
До складу спадщини ОСОБА_5 входить земельна ділянка площею 50,8 га для ведення фермерського господарства, що була виділена спадкодавцю рішенням районної ради народних депутатів від 27 вересня 1991 року «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» згідно з державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею від 24 червня 1991 року серії Б № 015742.
 
Відповідно до довідки міськрайонного управління у Канівському районі та 
м. Каневі Головного управління Держгкеокадастру у Черкаській області за ОСОБА_5 обліковується земельна ділянка з кадастровим номером 7122083900:01:001:1885 відповідно до державного акта серії Б № 015742.
 
Позивачка вказувала, що спадкоємці неодноразово звертались до Канівської державної нотаріальної контори з проханням видати свідоцтво про право на спадщину на належні спадкодавцеві права на земельну ділянку, надану 
у довічне успадковуване володіння, проте їм було відмовлено з посиланням на те, що відсутні документи на право оренди чи право власності на земельну ділянку.
 
Враховуючи той факт, що земельна ділянка надавалась ОСОБА_5 
у довічне успадковуване володіння для організації та ведення фермерського господарства, позивач зазначала, що вона є основою для продовження роботи фермерського господарства.
 
У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просила визнати за нею право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, що належало ОСОБА_5 відповідно до рішення районної ради народних депутатів від 27 вересня 
1991 року «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» та акта на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою з кадастровим номером 7122083900:01:001:1885 серії Б № 015742
в порядку спадкування за законом.

 

Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 вересня 2022 року, яке залишене без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року, позовні вимоги задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_1 право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, що належало ОСОБА_5 відповідно до рішення Канівської районної ради народних депутатів від 27 вересня 1991 року «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» та державного акта на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою серії Б № 015742, кадастровий номер 7122083900:01:001:1885, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив, зокрема, із того, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом, не може бути позбавлена права на таке володіння. Позивачка є спадкоємицею після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , та, враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення 
з довічного успадковуваного володіння, а тому відповідно до статей 1258, 1261 ЦК України позивач має право на довічне успадковуване володіння 
і користування земельною ділянкою площею 50,8 га, право володіння якою належало її чоловіку.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
13 січня 2023 року Ліплявська сільська рада Черкаської області подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 вересня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року 
і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що на момент розгляду справи не існувало та не існує жодного доказу про наявність у спадкодавця права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, у матеріалах справи немає ні копії, ні оригіналу державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою. Такого акта не існує. Позивачка не надала суду рішення Канівської міськради від 27 вересня 1991 року. Тобто наявність у спадкодавця права успадковуваного володіння земельною ділянкою 
є недоведеним.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі 
№ 311/706/18, від 04 серпня 2021 року у справі № 187/1493/19, від 29 вересня 2021 року у справі № 328/1788/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, від 20 листопада 
2019 року у справі № 368/54/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Аргументи інших учасників справи
 
20 березня 2023 року представник  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Білоголовий Я. О. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
23 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Присяжнюк А. В. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Канівського міськрайонного суду Черкаської області.
 
10 березня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
04 липня 1991 року виконавчий комітет Ліплявської сільської ради народних депутатів прийняв рішення № 21, яким надав згоду на виділення земельної ділянки площею 46,2 га із земель державного запасу для організації фермерського господарства жителю м. Канева ОСОБА_5 . Земельна ділянка розташована на колишніх землях радгоспу ім. Гайдара. Вид угідь -орна. Ця земельна ділянка згідно з рішенням сесії районної ради народних депутатів від 07 червня 1991 року переведена в держземзапас (т. 1, а. с. 17).
 
04 липня 1991 року Ліплявська сільська рада народних депутатів попередньо погодила вилучення ОСОБА_5 для організації фермерського господарства земельної ділянки площею 46,2 га із земель держземзапасу, про що надано відповідний висновок (т. 1, а. с. 12).
 
Рішенням Канівської районної ради народних депутатів від 27 вересня 
1991 року № 8-21 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» затверджено проєкт відведення ОСОБА_5 для організації фермерського господарства земельної ділянки площею 
48,3 га, з них: рілля - 47,78 га, лісосмуга - 0,52 га, із земель державного запасу Ліплявської сільської ради народних депутатів Канівського району Черкаської області. Відведення земельної ділянки вирішено провести 
в довічне успадковуване володіння без виплати невикористаних затрат 
(т. 1, а. с. 14).
 
Згідно з актом про перенесення в натуру проєкту відведення земель, на підставі рішення Канівської районної ради народних депутатів від 27 вересня 
1991 року перенесено в натурі проєкт відведення земельної ділянки 
ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства із земель запасу Ліплявської сільської ради народних депутатів Канівського району Черкаської області в довічне успадковуване володіння, загальною площею 50,8 га, в тому числі: 49,4 га ріллі, 0,5 га лісосмуг, 0,6 га польових шляхів та 0,3 га чагарників (т. 1, а. с.13).
 
Рішенням виконавчого комітету Канівської районної ради народних депутатів 
від 27 серпня 1991 року № 169 проведено державну реєстрацію фермерського господарства «Алькасар» (далі - ФГ «Алькасар»). Вказане господарство включено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, земельна ділянка площею 50,8 га виділена в с. Ліпляве 
(т. 1, а. с. 15, 16).
 
У 1991 році ОСОБА_5 видано державний акт серії Б № 015742 на право користування землею площею 50,8 га, відповідно до якого земельна ділянка була надана в довічне успадковуване володіння для ведення фермерського господарства (т. 1, а. с. 10-11, т. 2, а. с. 35-40).
 
Згідно з довідкою Канівської районної державної адміністрації від 21 жовтня 
2005 року № 1094/01-20 ФГ «Алькасар» є фермерським господарством 
з відокремленою садибою (т. 1, а. с. 19).
 
Згідно з довідкою, виданою міськрайонним управлінням у Канівському районі та м. Каневі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, станом на 01 січня 2018 року за ФГ «Алькасар» обліковується земельна ділянка площею 50,4 га, з них: 49,0 га - рілля, 0,8 га - інші лісові землі та 
0,60 га - господарські шляхи і прогони відповідно до державного акта серії 
Б № 015742, виданого ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства 
(т. 1., а. с. 18).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
 
ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_5 
 
10 жовтня 2011 року Канівська державна нотаріальна контора завела спадкову справу № 393-2011 щодо майна спадкодавця ОСОБА_5 .
 
Згідно з матеріалами спадкової справи спадкоємцями за законом 
є: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
 
23 березня 2019 року до Канівської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою площею 50,8 га для ведення фермерського господарства, що розташована 
в с. Ліпляве Канівського району Черкаської області та належала 
ОСОБА_5 на підставі державного акта № 015742, виданого Канівським райвиконкомом у 1991 році.
 
Постановою державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори від 23 березня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо вказаної земельної ділянки, оскільки вона не надала належних документів про переоформлення права оренди чи права власності на вказану земельну ділянку, оскільки таких документів 
у заявниці немає (т. 1, а. с. 21).
 
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 березня 2020 року за ОСОБА_1 визнано права засновника ФГ «Алькасар» в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 (справа № 697/707/19).
 
У справі № 697/707/19 суд встановив, що  ОСОБА_5 є засновником та керівником ФГ «Алькасар».
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, 
у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
За змістом статей 6, 50 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-XII 
у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або 
в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. 
 
Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України від 
13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.
 
Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 
1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано 
у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.
 
У пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп (справа  про  постійне  користування  земельними ділянками) зазначено, що 
у ЗК України від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання 
у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
 
Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні,  на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. 
У зв`язку з відсутністю визначеного у  законодавстві  відповідного механізму  переоформлення  громадяни  не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк,  про  що  свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний  факт.  
 
Конституційний Суд України визнав такими, що не  відповідають  Конституції  України (є неконституційними), положення: 
- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного  законодавчого,  організаційного  та фінансового забезпечення; 
- пункту 6 Постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року № 563-ХII «Про земельну реформу» з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права  власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. 
 
З огляду на викладене особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом, не може бути позбавлена права на таке володіння. 
 
На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 
1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року 
у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
 
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 
11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, 
§ 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява 
№ 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
 
Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам 
у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право 
є дійсним.
 
Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися 
і передаватися у порядку спадкування.
 
При цьому згідно із частиною другою статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
 
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).
 
Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. 
У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут) (стаття 1225 ЦK України).
 
Таким чином, враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17 (провадження 
№ 14-487цс19), який конкретизовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження 
№ 14-63цс20). 
 
Разом з цим, у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 
23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) зазначено, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК України від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно 
з частиною першою статті 55 цього Кодексу у тій самій редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило.
 
На підставі вказаного суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано визнав за ОСОБА_1 право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що належала ОСОБА_5 відповідно до рішення Канівської районної ради народних депутатів від 
27 вересня 1991 року «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» та державного акта серії Б № 015742 на довічне успадковане володіння земельною ділянкою з кадастровим номером 7122083900:01:001:1885 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що на момент розгляду справи не існувало та не існує жодного доказу про наявність у спадкодавця права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та установленими фактичними обставинами справи.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд 
з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, аоскаржуваних судових рішень - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Ліплявської сільської ради Черкаської областізалишити без задоволення.
 
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 
01 вересня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 
14 грудня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська        	
Судді: 	А. Ю. Зайцев        	
 	Є. В. Коротенко        	
 	В. М. Коротун        	
 	М. Ю. Тітов