ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 р. 	Справа № 520/20312/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2024, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., повний текст складено 17.01.24  по справі № 520/20312/23
за позовом                                        ОСОБА_1  
до                                       Військової частини НОМЕР_1  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1  звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:  визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставини, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ним на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 подано рапорт про звільнення з лав Збройних Сил України у запас відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Листом від 11.07.2023 №2/7-653 відповідач повідомив, що для задоволення рапорту не має підстав. Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не звільнення його з військової служби протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що військовослужбовець має право на звільнення під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю 2 групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Зазначає, що медичний висновок - це документ, який містить об`єктивні дані про стан здоров`я особи та питань пов`язаних з таким станом здоров`я обставин. Суб`єктами формування чи видачі медичного висновку зазначені лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я. Вказує, що відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 №407 заповнення висновку про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі віднесено до повноважень членів лікарської комісії. Звертає увагу, що в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 №667 зазначено, висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю. Зауважує, що враховуючи терміни та поняття, що регулюють зазначені правовідносини, видати медичний висновок щодо необхідності здійснення догляду повнолітньої особи цілком можливо лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я.
Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 року без змін. Зазначає, що згідно акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 16.06.2023 №5, складеного Виконавчого комітету Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: власник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На момент обстеження за вказаною адресою проживають три мешканці: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Вказує, що з наданих позивачем документів вбачається, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є повнолітня донька ОСОБА_4 , в якої є обов`язок доглядати за своїми недієздатними батьками, та даний обов`язок не може бути перекладений на позивача. Стверджує, що необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії. Наголошує, що висновок лікарсько-консультативної комісії не може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за дідусем та бабусею, оскільки уповноваженим органом, до компетенції якого відноситься встановлення відповідного факту, є інша установа.
Відповідно до п.п.  1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про  розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги.
Військовою частиною НОМЕР_1 отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявним в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа. 
Разом з тим, працівниками УДППЗ "Укрпошта" повернуто поштове відправлення суду, яке надсилалося на адресу позивача, із відмітками «за зазначеною адресою не проживає».
Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно пунктів 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.
Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "за закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і т.п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі №821/818/16, від 16.12.2020 року у справі №120/4080/19-а.
Крім того, з метою повідомлення позивача про апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження,  було неодноразово здійснено дзвінки на телефонний номер, вказаний як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі: (095) 39-02-431, проте, телефонограму передати не вдалось у зв`язку з тим, що згідно повідомлення оператора "набраний номер не обслуговується", про що складно Акт від 13.03.2024 року.
Також, на електронну адресу позивача, зазначену в позові та апеляційній скарзі, судом апеляційної інстанції засобами електронного зв`язку було направлено  та отримано останнім копії ухвал про відкриття апеляційного провадження у даній справі та про призначення справи до апеляційного розгляду у письмовому провадженні, що підтверджується повідомленням позивача про отримання зазначених документів.
Суд враховує, що позивач надав суду електронну адресу, зазначивши її в позовній заяві, то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.01.2023 року у справі  №465/6147/18.
Отже, судом вжито необхідні заходи щодо повідомлення позивача про апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 признаний на військову службу відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію", проходить службу на посаді старшого стрільця-оператора стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 у званні солдат.
У червні 2023 року позивач звернувся з рапортом до командира 1 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення солдата ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України у запас відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, а саме із необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за хворим дідом - ОСОБА_2 та бабою - ОСОБА_3 .
До рапорту позивачем додано нотаріально посвідчені копії: акту обстеження житлово-побутових умов №5 від 16.06.2023; паспорту ОСОБА_2 (діда); паспорту ОСОБА_3 (баби); паспорту ОСОБА_4 (матері); довідки про склад сім`ї №97 від 28.11.2022; свідоцтва про народження матері серії НОМЕР_2 ; витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу №00038283879 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 ; довідки до акта МСЕК серія 12 ААВ №332392 від 28.11.2022 року, виданої ОСОБА_2 ; висновку ЛЛК від 21.06.2023 №457, виданого ОСОБА_2 ; висновку ЛЛК від 13.02.2023 №89, виданого ОСОБА_3 ; висновку від 13.02.2023 №110 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
За наслідками розгляду вказаного рапорту, Військова частина НОМЕР_1 листом від 11.07.2023 №2/7-653 повідомила ОСОБА_1 , що з огляду на наявність інших членів сім`ї, які можуть здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю ІІ групи, а також на підставі абзацу 6 Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року №413, а саме відсутність підтвердження відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю ІІ групи, у задоволенні рапорту по суті не має підстав.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача неправомірною, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що висновок лікарсько-консультативної комісії не може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за дідусем та бабусею, оскільки уповноваженим органом, до компетенції якого відноситься встановлення відповідного факту, є інша установа.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.
Одночасно із введенням воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022                         №65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03.03.2022 №2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Пунктами 4 та 5 цього Указу Президент України постановив призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. Генеральному штабу Збройних Сил України визначити черговість та обсяги призову військовозобов`язаних, резервістів та транспортних засобів національної економіки в межах загального строку мобілізації.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 3543-XII:
мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;
особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Згідно з ч.5 ст.4 Закону №3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
За змістом ст.2 Закону №3543-XII правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України «Про оборону України», цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232-ХІІ; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з ч.2 ст.1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Згідно з пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Відповідно до абз.2 пп. 2 п.225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (далі по тексту - Положення №1153/2008), звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу": у військових частинах до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачем подано рапорт до командира 1 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення солдата ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України у запас відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, а саме із необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за хворим дідом - ОСОБА_2 та бабою - ОСОБА_3 .
До рапорту позивачем додано нотаріально посвідчені копії: акту обстеження житлово-побутових умов №5 від 16.06.2023; паспорту ОСОБА_2 (діда); паспорту ОСОБА_3 (баби); паспорту ОСОБА_4 (матері); довідки про склад сім`ї №97 від 28.11.2022; свідоцтва про народження матері серії НОМЕР_2 ; витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу №00038283879 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 ; довідки до акта МСЕК серія 12 ААВ №332392 від 28.11.2022 року, виданої ОСОБА_2 ; висновку ЛЛК від 21.06.2023 №457, виданого ОСОБА_2 ; висновку ЛЛК від 13.02.2023 №89, виданого ОСОБА_3 ; висновку від 13.02.2023 №110 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
З наданих суду документів встановлено, що дід позивача - ОСОБА_2 , інвалід ІІ групи з 22.11.2022 року, що підтверджується довідкою до акта МСЕК серії 12 ААВ №332392 від 28.11.2022 (а.с.13).
Згідно висновку ЛЛК КНП "БЦПМСД" БМР ХО від 21.06.2023 №457 ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду (а.с.10).
Також, згідно висновку ЛЛК КНП "БЦПМСД" БМР ХО від 13.02.2023 №89 постійного стороннього догляду потребує ОСОБА_3 (баба позивача) (а.с.14).
Відповідно до довідки Виконавчого комітету Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області №97 від 28.11.2022, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований по АДРЕСА_1 та проживає з дідом - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та бабою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16).
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 16.06.2023 №5, складеного Виконавчого комітету Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: власник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На момент обстеження за вказаною адресою проживають три мешканці: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Зі слів мешканців, ОСОБА_4 перебуває за межами країни (а.с.8).
Зі змісту листа Військової частини НОМЕР_1 від 11.07.2023 №2/7-653 встановлено, що відповідач відмовив позивачу у задоволенні рапорту з підстав: відсутності підтвердження відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю ІІ групи; наявність інших членів сім`ї, які можуть здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю ІІ групи.
Щодо встановлення необхідності стороннього догляду за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів зазначає наступне.
У преамбулі Постанови №413 зазначено: «Відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 106 Кодексу цивільного захисту України, пункту 35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 10 серпня 2012 р.  №470, пункту 28 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29 жовтня 2012 р.  №618, Кабінет Міністрів України постановляє: 1. Затвердити перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, що додається.»
На момент прийняття Постанови №413, стаття 26 Закону №2232 не містила переліку сімейних обставин, що можуть бути підставою для звільнення, а містила лише посилання на відповідну постанову Кабінету Міністрів України.
Під час дії воєнного стану пункт 2 частини 4 статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» доповнений підпунктом «г» згідно із Законом  №2122-ІХ від 15.03.2022; в редакції Закону  №2169-ІХ від 01.04.2022.
Безпосередньо Законом  №2169-ІХ від 01.04.2022 підпункт "г" викладений в такій редакції: під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Станом на момент виникнення спірних правовідносин, норми ст.26 Закону №2232 уже містять виключний перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця зі служби.
Згідно з п.2 розділу II Прикінцеві положення Закону №2169-ІХ зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити перегляд і приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.
Проте, зміни до Постанови №413 вносились востаннє Постановою Кабінету Міністрів України №477 від 27.07.2016 року.
Оскільки норми ст.26 Закону №2232-ХІІ та перелік поважних причин, затверджених Постановою №413, суперечать одна одній, відтак, правозастосуванню у спірних правовідносинах підлягають приписи закону як акту вищої юридичної сили.
В означеному аспекті також суттєвим є той факт, що норма пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» застосовується під час дії воєнного стану, у той час як Постанова №413 таких застережень не містить.
Як зазначалось вище, позивачем до рапорту про звільнення, серед іншого, додано: медичний висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я від 21.06.2023 №457, відповідно до якого ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду; медичний висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я від 13.02.2023 року №89, відповідно до якого ОСОБА_3 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду (а.с.10, 14).
З  огляду на лист Міністерства охорони здоров`я України №25-04/15616/2-23 від 08.06.2023 року встановлено, що Міністерством охорони здоров`я України не затверджено форми первинної облікової документації, яка видається для підтвердження потреби постійної сторонньої допомоги в осіб з тяжкими формами захворювання (у тому числі до встановлення інвалідності), які не здатні (частково нездатні) до самообслуговування.
За умови невиконання МОЗ України обов`язку щодо затвердження форми висновку, який підтверджував би потребу особи у постійному догляді через хворобу, висновки ЛКК від 21.06.2023 №457 та від 13.02.2023 року №89 підлягають врахуванню.
Отже, посилання відповідача у листі від 11.07.2023 №2/7-653 про не надання позивачем медичного висновку медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років про необхідність постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю ІІ, як на підставу для відмови у задоволенні рапорту, є безпідставними.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок лікарсько-консультативної комісії не може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з посиланням на те, що уповноваженим органом, до компетенції якого відноситься встановлення відповідного факту, є інша установа.
Продовжуючи апеляційний розгляд справи, колегія суддів враховує, що необхідною умовою для звільнення позивача зі служби під час воєнного стану на підставі вищевказаних обставин є відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Як зазначено вище, згідно висновків ЛЛК КНП "БЦПМСД" БМР ХО від 21.06.2023 №457 та від 13.02.2023 №89 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 потребують постійного стороннього догляду.
Відповідно до довідки Виконавчого комітету Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області №97 від 28.11.2022, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований по АДРЕСА_1 та проживає з дідом - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та бабою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 16.06.2023 №5, складеного Виконавчого комітету Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: власник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На момент обстеження за вказаною адресою проживають три мешканці: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Зі слів мешканців, ОСОБА_4 перебуває за межами країни. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 потребують постійного стороннього догляду у зв`язку з нездатністю до самообслуговування, який на даний час здійснює онук ОСОБА_1 . 
Отже, документами, що додавались до рапорту позивача, підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 потребують постійного стороннього догляду, у зв`язку з нездатністю до самообслуговування, який на даний час здійснює онук ОСОБА_1 .
Зазначаючи про наявність інших членів сім`ї, які можуть здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю ІІ групи, Військова частина НОМЕР_1 у листі від 11.07.2023 №2/7-653 не встановила, які саме інші члени сім`ї можуть здійснювати постійний догляд, а також жодним чином не обґрунтувала наявності у них можливості здійснювати такий догляд. 
У спірному рішенні відповідачем не надано жодної оцінки долученим до рапорту документам, якими позивач обґрунтовує відсутність інших членів сім`ї, які можуть здійснювати такий догляд.
Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є повнолітня донька ОСОБА_4 , в якої є обов`язок доглядати за своїми недієздатними батьками, та даний обов`язок не може бути перекладений на позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач повинен був встановити наявність або відсутність інших членів сім`ї та саме можливості у них, а не обов`язку, здійснювати догляд за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з посиланням на досліджені документи. Наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_6 дочки не свідчить про те, що вона може здійснювати догляд за батьками.
Крім того, зазначені доводи відповідача не були покладені в основу спірного рішення та не приймаються колегією суддів в якості належних, з вищенаведених підстав.
Суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи,  зазначивши про не надання позивачем  відповідного медичного висновку медико-соціальної експертної комісії про необхідність постійного стороннього догляду за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що не знайшло свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, відповідачем у листі від 11.07.2023 №2/7-653 не надано жодної правової оцінки другій підставі для відмови позивачу у  задоволенні рапорту про звільнення з військової служби, а саме: наявність інших членів сім`ї, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку про наналежний розгляд  Військовою частиною НОМЕР_1 рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій, які є предметом оскарження, надано не було.
Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, а саме неналежний розгляд відповідачем рапорту позивача про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з метою повного та належного захисту прав позивача, колегія суддів, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та обрати спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  як військовослужбовця, який проходить службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  як військовослужбовця, який проходить службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, з урахуванням висновків суду.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд       
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу   задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 по справі № 520/20312/23  скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1  задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  як військовослужбовця, який проходить службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині в позові відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.В. Присяжнюк    І.С. Чалий