ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
24 січня 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 757/25074/20 
провадження № 61-8019св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року у складі судді Батрина О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_2 про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп»), ОСОБА_2 про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 16 лютого 2006 року між ним та Акціонерним поштово-пенсійним банком (далі - АППБ) «Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство (далі - АТ) «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір № 014/0054/74/45897, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 99 000 доларів США, який зобов`язався повернути зі сплатою процентів у порядку і на умовах, визначених цим договором. 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором       16 лютого 2006 року між ним та банком укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
25 листопада 2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 укладено договори відступлення права вимоги, за умовами яких первісний кредитор ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» відступив за плату новому кредитору ОСОБА_2 право вимоги до нього як позичальника і майнового поручителя за кредитним та іпотечним договорами від 16 лютого 2006 року. 
 
Вважає, що у даному випадку наявні передбачені законом підстави для визнання цих договорів недійсними, оскільки відступлення права вимогина користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договори відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладені                     25 листопада 2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 . 
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 березня             2021 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що укладений між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 договір від 25 листопада 2019 року, є договором відступлення права вимоги за кредитним договором, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього правочину недійсним. 
 
У той же час суди дійшли висновку, що оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором, то, відповідно, немає і підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором іпотеки. 
 
Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , задоволено частково. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу. 
 
З викладеного вище слідує, що вирішуючи таку категорію спорів, судам слід належним чином досліджувати умови укладених договорів, і відповідно до цього робити висновок щодо їх правової природи та норм права, які підлягають застосуванню. 
 
Колегія суддів Верховного Суду вважала, що приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції наведеного вище не врахував та неправильно визначився з правовою природою оспорюваного договору та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
 
Доводи щодо неможливості відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи були предметом заявленого у справі позову ОСОБА_1 , а також його апеляційної скарги, з наведенням відповідних правових позицій Великої Палати Верховного Суду, проте у порушення вимог статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції їх не перевірив та не дав належної оцінки. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив підстави та правомірність переходу прав кредитора у зобов`язанні від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», тоді як матеріали справи не містять доказів набуття останнім права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним та іпотечним договорами від 16 лютого 2006 року. 
 
За таких обставин суду апеляційної інстанції слід надати оцінку оспорюваним договорам та з`ясувати правомірність набуття ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» права вимоги до ОСОБА_1 , а також правову природу відповідних договорів. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року - без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. 
 
У справі, яка переглядається, АТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступник АППБ «Аваль», відступило за плату АТ «Оксі Банк», яке у свою чергу відступило за плату ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», належні їм права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним та забезпечувальним договорами. 
 
Отже, встановленими є підстави, які підтверджують правомірність переходу прав кредитора у зобов`язанні від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до АТ «Оксі Банк» та від АТ «Оксі Банк» до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», шляхом набуття права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним та іпотечним договорами. 
 
25 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 25-11/19/2, за умовами якого: 
- кредитор (ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») відступає за плату новому кредитору ( ОСОБА_2 ) належні йому права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 16 лютого 2006 року № 014/0054/74/45897, а новий кредитор приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором;
- новий кредитор сплачує вартість права вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором, при цьому, новий кредитор набуває статус правонаступника відповідно до чинного законодавства України, в тому числі у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги. 
- в дату відступлення прав вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та усі права і обов`язки кредитора за кредитним договором. 
 
За вищевказаним договором № 25-11/19/2 кредитні правовідносини між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_1 були припинені, про що повідомлено останнього. Відтак новим кредитором ОСОБА_1 стала ОСОБА_2 , за якою також зареєстровано право іпотекодержателя відповідно до договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором. 
 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що за своїми умовами договір відступлення права вимоги не є договором факторингу, оскільки не містить ознак факторингу чи договору фінансових послуг, зокрема, умов, які б передбачали передачу грошових коштів новим кредитором у розпорядження первісному кредитору за плату. Оспорюваний правочин є фактичною купівлею-продажом прав вимоги за ціну, визначену його сторонами, та за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України. Суб`єктний склад договорів про відступлення права вимоги не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства. 
 
З урахуванням встановлених обставин суд апеляційної інстанції вважав, що наявність у ОСОБА_2 як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається, оскільки між відповідачами укладено саме договори про відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами, про що свідчать умови цих договорів. 
 
При укладенні спірних договорів сторони врахували відсутність у ОСОБА_2 правового статусу фінансової установи, а отже, у даному випадку відбулося відступлення (продаж) права вимоги - стягнення раніше нарахованих фінансовими установами сум за кредитним договором. 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» отримало фінансування у розмірі 1 121 000 грн, а ОСОБА_2 набула право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги (11 465 610,30 грн - заборгованість за кредитним договором), яка відступається, і передбаченою договором ціною вимоги, не заслуговують на увагу, оскільки умови оспорюваного правочину визначені на розсуд сторін відповідно до статей 627, 628 ЦК України (свобода договору). 
 
Жодних умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи будь-якої іншої фінансової вигоди, на яку може розраховувати фактор за договором факторингу, оспорюваний правочин не містить. 
 
Таким чином, оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором, то, відповідно, немає і підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором. 
 
Колегія суддів також вказала, що боржник не довів порушення його прав або охоронюваних законом інтересів вчиненням відповідачами оспорюваного правочину, зокрема, що в результаті укладення договору відступлення права вимоги обсяг його майнових зобов`язань, як власника іпотечного майна, змінився. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У серпні 2022 року  ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України     (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду              від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та у постанові Верховного Суду від 26 квітня            2022 року у справі № 308/1169/20. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Однак у цій справі судами не встановлено, щоб АТ «Райффайзен Банк Аваль» чи ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» перебували у процедурі ліквідації. 
 
Отже, у даному випадку були відсутні правові підстави для укладення між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2  оплатного договору відступлення права вимоги (цесії). 
 
Заявник також вважає, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням за своєю правовою природою є договором факторингу, а тому його стороною може бути виключно фінансова установа. Проте  ОСОБА_2 є фізичною особою, яка не має відповідних дозвільних документів для здійснення факторингових операцій. 
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволені позову. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У квітні 2023 року ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_5 , подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 , подав письмові пояснення (відповідь) на відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в яких просив відхилити цей відзив у зв`язку з його необґрунтованістю. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ОСОБА_6. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І. від 30 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Печерського районного суду міста Києва. 
 
16 листопада 2022 року справа № 757/25074/20 надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Ступак О. В. (головуючий), Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., ОСОБА_6. (суддя-доповідач) від 31 травня 2023 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 206/4841/20 (провадження                     № 14-55цс22). 
 
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у зв`язку із відставкою судді ОСОБА_6. призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи. 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2023 року справу № 757/25074/20 передано судді-доповідачу Петрову Є. В. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року поновлено касаційне провадження у цій справі. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
Встановлено, що 16 лютого 2006 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0054/74/45897, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі    99 000 доларів США, який зобов`язався повернути зі сплатою процентів у порядку і на умовах, визначених цим договором (а. с. 12-14). 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором       16 лютого 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 15-16). 
 
25 листопада 2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату новому кредитору АТ «Оксі Банк» право вимоги до ОСОБА_1 як позичальника за кредитним договором від 16 лютого 2006 року № 014/0054/74/45897 (а. с. 169-171). 
 
Цього ж дня між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» передало АТ «Оксі Банк» всі права вимоги за іпотечним договором № б/н від 16 лютого 2006 року (а. с. 158). 
 
Крім того, 25 листопада 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого АТ «Оксі Банк» відступило за плату ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» право вимоги за кредитним договором від 16 лютого 2006 року № 014/0054/74/45897 (а. с. 163-165). 
 
Цього ж дня між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого АТ «Оксі Банк» передало ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» всі права вимоги за іпотечним договором № б/н від 16 лютого 2006 року (а. с. 161). 
 
Також 25 листопада 2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 25-11/19/2, за умовами якого:
- кредитор (ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») відступає за плату новому кредитору ( ОСОБА_2 ) належні йому права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 16 лютого 2006 року № 014/0054/74/45897, а новий кредитор приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором;
- новий кредитор сплачує вартість права вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором, при цьому, новий кредитор набуває статус правонаступника відповідно до чинного законодавства України, в тому числі у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги. 
- в дату відступлення прав вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та усі права і обов`язки кредитора за кредитним договором (а. с. 18-20). 
 
За вищевказаним договором № 25-11/19/2 кредитні правовідносини між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_1 були припинені, про що повідомлено останнього (а. с. 21). 
 
Цього ж дня між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права за договором іпотеки, за умовами якого ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» передало ОСОБА_2 всі права вимоги за іпотечним договором від 16 лютого 2006 року № б/н (а. с. 22). На підставі цього договору за ОСОБА_2 зареєстровано право іпотекодержателя (а. с. 24-25).
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). 
 
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не відповідають. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. 
 
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). 
 
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. 
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
 
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. 
 
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). 
 
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. 
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
 
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
 
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). 
 
Відповідно до абзацу другого статті 1, частини першої статті 4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки від 16 лютого 2006 року) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. 
 
Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частини перша-третя статті 24 Закону України «Про іпотеку»). 
 
Щодо критеріїв розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії) 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
 
Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. 
 
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. 
 
Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. 
 
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. 
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. 
 
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 
 
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. 
 
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. 
 
За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою. 
 
У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова        послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. 
 
Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III. 
 
Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. 
 
Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. 
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III. 
 
Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. 
 
Як вже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника). 
 
Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту). 
 
При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. 
 
При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу. 
 
Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника. 
 
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. 
 
Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду                   від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106). 
 
При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги. 
 
Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                     від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження           № 12-42гс22). 
 
Щодо ціни продажу права вимоги 
 
Статтею 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. 
 
Згідно з частиною першою статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. 
 
Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. 
 
Поряд з цим, згідно з частиною третьою статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
Звідси вбачається, що право вимоги є об`єктом цивільних прав, а саме майном, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу. 
 
За змістом частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. 
 
Як встановлено у частині першій статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
У свою чергу згідно з абзацом 1 частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. 
 
При цьому, право вимоги, яка відступається (продається), може мати, так звані номінальну вартість та реальну вартість. 
 
Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення. 
 
Реальна вартість права вимоги, як і будь якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, зокрема, попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від імовірності її задоволення, зокрема через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а у процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника для їх повного задоволення. 
 
Тобто реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент в залежності від ряду обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника. 
 
Отже, сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги. 
 
Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається). 
 
У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження                № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22, пункти 6.26, 6.27),до розгляду якої було зупинене провадження в цій справі, викладені правові висновки про те, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань. 
 
Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором, зазначили, що між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 було укладено саме договір відступлення права вимоги (цесії), а не договір факторингу, тому відповідач  ОСОБА_2 , як фізична особа, мала право бути стороною такого правочину. 
 
Разом із тим, колегія суддів Верховного Суду не погоджується із наведеними висновками судів попередніх інстанцій та звертає увагу на таке. 
 
У справі, яка переглядається, внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 , таке право спочатку перейшло від АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступника АППБ «Аваль») до АТ «Оксі Банк», а згодом від АТ «Оксі Банк» до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», яке у свою чергу відступило це право  ОСОБА_2 . 
 
Отже, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. 
 
Як вже зазначалося раніше, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь фізичних осіб можливе лише за однієї умови, а саме, якщо первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. 
 
Разом із тим, за обставинами цієї справи первісний кредитор (АТ «Райффайзен Банк Аваль») не був позбавлений банківської ліцензії та не перебував у процедурі ліквідації, а тому ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» не могло відступити права вимоги за кредитним договором на користь ОСОБА_2 , оскільки у даному випадку таке відступлення на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України. 
 
Однак наведеного суди попередніх інстанцій не врахували, а тому дійшли помилкового висновку про правомірність укладеного між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 договору відступлення права вимоги за кредитним договором. 
 
Враховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором), а, як зазначено вище, таке відступлення на користь  ОСОБА_2 було неможливим, тому й відступати право за договором іпотеки ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» також не мало права. 
 
Таким чином, судами попередніх інстанцій неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому їх висновки про відсутність підстав для задоволення позову є помилковими. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. 
 
За таких обставин, з огляду на необхідність врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у вищезгаданій постанові Великої Палати Верховного Суду     від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22), до розгляду якої було зупинене провадження в цій справі, тобто в судовому рішенні Верховного Суду, ухваленому після подання касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про вихід за межі доводів та вимог касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України. 
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з наведених вище підстав. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
За подання позовної заяви  ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 681,60 грн, за подання апеляційної скарги - 2 522,41 грн, за подання двох касаційних скарг - 6 726,40 грн (3 363,20 грн + 3 363,20 грн), всього - 10 930,41 грн (1 681,60 грн + 2 522,41 грн + 6 726,40 грн), які підлягають стягненню з відповідачів ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 на користь позивача у рівних частинах - по 5 465,21 грн(10 930,41 грн / 2) з кожного. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити. 
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення. 
 
Позов  ОСОБА_1 задовольнити. 
 
Визнати недійсним договір від 25 листопада 2019 року № 25-11/19/2, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 , - про відступлення права вимоги за кредитним договором від 16 лютого 2006 року № 014/0054/74/45897, укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 . 
 
Визнати недійсним договір від 25 листопада 2019 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмилою Василівною, зареєстрований в реєстрі за № 2390, - про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 16 лютого             2006 року № б/н, укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та  ОСОБА_1 . 
 
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на користь  ОСОБА_1 5 465(п`ять тисяч чотириста шістдесят п`ять) грн 21 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційних скарг. 
 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 465 (п`ять тисяч чотириста шістдесят п`ять) грн 21 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційних скарг. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач   	Є. В. Петров  	
Судді:	А. І. Грушицький  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	В. В. Пророк  	
 	В. В. Сердюк