Справа № 137/1305/23
Провадження № 22-ц/801/504/2024
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 лютого 2024 року	Справа № 137/1305/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 04 січня 2024 року, постановлену місцевим судом під головуванням судді Желіховського В.М., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, за заявою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Оверковського Костянтина Володимировича про забезпечення позову,
встановив:
В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про визнання договору недійсним. 
Водночас, разом з позовною заявою, представником позивача  ОСОБА_1 адвокатом Оверковським Костянтином Володимировичем подано заяву про забезпечення позову в якій просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль NISSAN NAVARA, 2013 року випуску, номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 та встановити заборону щодо його розпорядженням, в тому рахунку користуванням.
Заява мотивована тим, що  10 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір позики, згідно якого відповідач отримав у позивача грошові кошти в позику в сумі 80 000,00 доларів США. Грошові кошти за договором були передані в повному обсязі та сторони домовились повертати позику як рівними, так і не рівними частинами. Проте, відповідачем були порушені умови договору і позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів. 
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2022 року у справі №137/425/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в загальній сумі 2 329 293,32 грн. та вирішено питання про судові витрати. На виконання даного рішення було відкрито виконавче провадження № 710297756 у Літинському ВДВС.
Заявник зазначає, що 18 жовтня 2023 року під час ознайомлення з виконавчим провадженням, встановлено, що боржником ОСОБА_2 було отримано доходи від податкового агента Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій області в сумі 25 000 грн. у кварталі 2022. Також, в порядку ЦК були отримані відомості, що 08 червня 2022 року ОСОБА_2 було відчужено на підставі договору купівлі-продажу легковий автомобіль NISSAN NAVARA, 2013 року випуску на користь ОСОБА_3 . Тобто, відповідач знаючи про свої невиконанні зобов`язання відчужив автомобіль іншій особі. Враховуючи те, що ОСОБА_3 є родичем відповідача ОСОБА_2 , при цьому фактично користується автомобілем та враховуючи ту обставину, що він у будь-який час може відчужити автомобіль третім особам або передати право керування іншим особам, пошкодити майно чи вчинити будь-які інші протиправні дії, тому  ОСОБА_1 просить накласти арешт на автомобіль NISSAN NAVARA, 2013 року випуску, номер НОМЕР_1 та встановити заборону щодо його розпорядженням, в тому рахунку користуванням.
Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 04 січня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Оверковського Костянтина Володимировича про забезпечення позову задоволено.
Забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, шляхом накладення арешту на легковий автомобіль NISSAN NAVARA, 2013 року випуску, чорного кольору, номер НОМЕР_1 , д.н.з. « НОМЕР_2 », належний ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 та встановлено заборону щодо його розпорядження, а саме здійснювати зняття автомобіля з реєстраційного обліку, перереєстрацію, купівлю-продаж, дарування, обмін, заставу, передачу в оренду, іншу платну або безоплатну передачу права власності та розпорядження зазначеним транспортним засобом.
       Заборонено відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо відчуження легкового автомобіля NISSAN NAVARA, 2013 року випуску, чорного кольору, номер НОМЕР_1 , д.н.з. « НОМЕР_2 », передачі його третім особам, переобладнання, демонтаж та інші дії щодо погіршення стану.
Ухвала суду мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести в майбутньому до труднощів в частині виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . При цьому, вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу. 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідач  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив суд ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 04 січня 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції не звернув увагу та не врахував, що позивачем заявлено позовні вимоги про визнання недійсним договору, тому рішення за наслідками розгляду цих вимог не підлягає примусовому виконанню, відтак захід забезпечення позову є не співмірним із заявленими позовними вимогами. Крім того, вказує, що так як відповідач  ОСОБА_3 на даний час проходить військову службу та користується автомобілем в службових цілях на який було накладено арешт, тому він особисто немає змоги звернутися до суду з апеляційною скаргою. Поряд з цим, зазначає, що виконання оскаржуваної ухвали позбавить відповідача ОСОБА_3 виконувати бойові завдання, які він виконував за допомогою автомобіля на який накладено арешт. Вказує, що заява про забезпечення позову безпідставна, оскільки позивачем не доведено, що майно, яке підлягає примусовій реалізації на виконання рішення суду по стягненню з ОСОБА_2 коштів по договору позики – недостатньо.
Сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
28 лютого 2024 року на адресу Вінницького апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Підрези І.В. надійшла заява про перенесення судового засідання, призначеного на 28 лютого 2024 року о 11 год. 30 хв., яке мотивоване тим, що адвокат не може з`явитися в судове засідання, в зв`язку із тим що приймає участь в іншому судовому засіданні.
Разом з тим, адвокат у поданій заяві не мотивував необхідність його обов`язкової участі в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги, враховуючи, що позиція скаржника висловлена останнім в апеляційній скарзі.
Вирішуючи питання розгляду справи за відсутності скаржника та його адвоката колегія суддів ураховує наступне.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Крім того, скаржник ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про розгляд справи, будь-яких клопотань про його неможливість прибути в судове засідання не подавав, а тому мав змогу бути присутнім під час розгляду вказаної справи.
З огляду на викладене, враховуючи, що скаржником не надано належних, допустимих і достатніх доказів в силу ст. 77, 78, 79 ЦПК України щодо неможливості самостійно з`явитись в судове засідання, а також, що матеріали справи містять необхідні докази для її розгляду, враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, визначені ст. 371 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе здійснити її розгляд без участі відповідача ОСОБА_2 та його адвоката Підрези І.В.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам ухвала суду відповідає.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачені статтею 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову.
На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пункту 1,2 частини 1, частини 3 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зроблено висновок, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 755/5333/20, яка за правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковою для застосування.
Наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюється судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог. 
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Предметом позову в даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, який укладений 08 червня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відчуження автомобіля.
З метою забезпечення позову,  ОСОБА_1 просив накласти арешт на автомобіль NISSAN NAVARA, 2013 року випуску, номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 та встановити заборону щодо його розпорядженням. 
Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2022 року у справі №137/425/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в загальній сумі 2 329 293,32 грн. та вирішено питання про судові витрати. 
На виконання даного рішення відкрито виконавче провадження № 710297756 у Літинському ВДВС.
З відповіді регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області від 01 листопада 2023 року слідує, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів ОСОБА_2 придбано легковий автомобіль NISSAN NAVARA, дата реєстрації 29 жовтня 2013 року, а 08 червня 2022 року перереєстровано на нового власника в територіальному сервісному центрі № 0542 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області (а.с. 11).
Вказане свідчить про обґрунтованість імовірності припущень, що автомобіль може бути і надалі відчужений до вирішення судом цього спору.
В даному випадку без застосування заходів забезпечення позову у позивача не буде можливості ефективно захистити своє порушене право у разі задоволення позову.
Колегія суддів вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та встановлення заборони щодо його розпорядження, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.
Позивачем наведені як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття.
Крім того, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
В свою чергу, встановлений захід забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам, оскільки дозволить забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення такого рішення, є адекватним та співмірним з позовними вимогами.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2023 року у справі № 903/639/23.
А отже, критерій співмірності застосовується не лише у спорах за вимогами майнового характеру, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.
Обраний спосіб забезпечення позову співвідноситься з предметом позову, а тому існує конкретний зв`язок між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, відтак вжитий судом першої інстанції захід до забезпечення позову спроможний забезпечити ефективний захист порушених прав та інтересів у випадку задоволення позову.
Судом першої інстанції враховано предмет позову, надані стороною позивача докази та обґрунтування заявлених вимог у заяві про забезпечення позову, їх обґрунтованість, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, тому з метою запобігання порушенню прав та охоронюваних інтересів  позивача, є необхідність задоволення заяви позивача про забезпечення позову.
Колегія суддів вважає, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вказане майно та забороною вчиняти певні дії та предметом позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
Відтак, доводи скаржника про те, що судом першої інстанції без наявних правових підстав забезпечено заявлений позов, є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваною ухвалою порушуються права  ОСОБА_3 на володіння автомобілем, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав  ОСОБА_3 , так як арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.
Крім того, апеляційний суд наголошує на тому, що арешт автомобіля, є тимчасовим заходом та обмежує лише право розпоряджатися ним на час вирішення спору, при цьому відповідач не обмежений у володінні та користуванні належним йому транспортним засобом.
Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та не спростовують правильних висновків місцевого суду, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання про забезпечення позову, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 04 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                         О.Ю. Береговий
Судді                                                  Т.Б. Сало
                                       Т.М. Шемета