КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 756/15562/21                                                                          Головуючий у суді І інстанції Диба О.В.
Провадження № 22-ц/824/865/2024                                                        Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 січня 2024 року                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування та збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 11 січня 2021 року о 16 год. 55 хв. по вул. Центральній, 97-а у смт. Царичанка Дніпропетровської області ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 , після виявлення перешкоди на дорозі не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснила зіткнення з належним йому на праві власності автомобілем «Мерседес-Бенц» д.н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований на узбіччі дороги, в результаті чого цей транспортний засіб було конструктивно знищено.
Постановою суду від 25 лютого 2021 року у справі № 196/38/21винною у скоєнні вказаної ДТП визнановідповідачку, цивільно-правова відповідальність якої на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» згідно з полісом № АО4653459, у зв`язку з чим 08 квітня 2021 року позивач звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, проте страхова компанія не виконала своїх зобов`язань і не здійснила страхову виплату у встановлений законом строк.
З метою визначення вартості завданого матеріального збитку позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_3 , який 11 лютого 2021 року провів оцінку транспортного засобу та склав звіт № 198/03-21 від 29 березня 2021 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку складає 276 706,67 грн, що є ринковою вартістю автомобіля Мерседес-Бенц» до ДТП. Вартість складання звіту становить 2 500 грн.
06 квітня 2021 року між ОСОБА_2 як комітентом, ТОВ «Контракт-Авто» як комісіонером та ОСОБА_4 як покупцем укладено договір комісії на продаж, за умовами якого належний позивачу автомобіль «Мерседес-Бенц» д.н.з. НОМЕР_2 , було продано за ціною 70 000 грн, у зв`язку з чим різниця, яка підлягає відшкодуванню позивачу, становить 206 706,67 грн.
Позивач зазначав, що з урахуванням положень розпорядження Нацкомфінпослуг від 09 квітня 2019 року № 538 розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, має становити 130 000 грн на одного потерпілого, відтак у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» існує обов`язок виплатити йому страхове відшкодування в межах цього ліміту відповідальності страховика. 
Залишок між фактичним розміром збитків та сумою страхового відшкодування складає 76 706,67 грн, тому  ОСОБА_1 як винна в ДТП особа відповідно до вимог закону також повинна нести обов`язок сплатити йому зазначену суму коштів.
На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на його користь страхове відшкодування у розмірі 130 000 грн, а з ОСОБА_1 - різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою у розмірі 76 706,67 грн та витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 2 500 грн, а всього 79 206,67 грн, а також з обох відповідачів витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 130 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 76 706,67 грн та витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 2 500 грн.
Стягнуто з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Стягнуто з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 046,04 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 046,04 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Круглого В.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачка зазначає, що позивач невірно у позовній заяві зазначив її адресу її зареєстрованого місця проживання, саме тому нею не було отримано виклик до суду і вона була позбавлена права надавати свої заперечення проти позову.
При розгляді її заяви про перегляд заочного рішення суд першої інстанції на ці доводи уваги не звернув, заочне рішення не скасував, отже позбавив її права на спростування доводів і вимог позовної заяви.
Наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до страхової компанії, в якій була застрахована її цивільна відповідальність
Суд не з`ясував ліміт відповідальності за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, отже безпідставно стягнув зі страховика лише 130 000 грн.
Також вказує, що суд взяв до уваги наданий позивачем висновок щодо вартості матеріального збитку власнику колісного транспортного засобу, виготовлений ФОП ОСОБА_3 на замовлення позивача. При цьому цей висновок не є експертним дослідженням, ОСОБА_3 не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу неправдивого висновку, а вона не могла брати участь в огляді автомобіля.
Крім того, у висновку не зазначено вартість пошкодженого автомобіля після ДТП, а тому договірна сума, за яку позивач продав залишки автомобіля за власною волею, може бути ним значно занижена від дійсної вартості цих залишків, що збільшує розмір відповідальності винуватця ДТП.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - адвоката Конюшка Д.Б. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим позивачем доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Свої заперечення обґрунтовує тим, що інформація про адресу місця проживання відповідачки була отримана з постанови суду від 25 лютого 2021 року у справі № 196/38/21 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення ДТП, де вона сама вказала «невірну адресу» та своїм підписом засвідчила правильність вказаних даних.
Позивач реалізував своє право на встановлення дійсної суми завданих йому збитків і звернувся до ФОП ОСОБА_3 , який здійснив таку оцінку. Звіт № 198/03-21 від 29 березня 2021 року був виконаний уповноваженою на це законом особою - суб`єктом оціночної діяльності та містить інформацію щодо предмету доказування.
Відповідачка на спростування заявлених до неї вимог при перегляді заочного рішення могла реалізувати своє право на надання рецензії на вказаний звіт або ж надати альтернативний розрахунок в порядку статті 106 ЦПК України, на яку вона посилається. Утім, ОСОБА_1 не надала жодних доказів, в тому числі тих, які б мали істотне значення для вирішення справи, а усі її заперечення проти наданого звіту ґрунтувалися виключно на підставі припущень.
Окрім того, відповідачка не була позбавлена можливості разом з апеляційною скаргою заявити клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, на якій вона нібито наполягала раніше, проте з невідомих причин не вчинила цього, тому вказані твердження ОСОБА_1 є не більш ніж намаганнями затягнути розгляд справи.
Позивач вказує, що розмір страхових сум при страхуванні цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних є таким, що імперативно встановлюється відповідними нормативно-правовими актами, зокрема статтею 9 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та розпорядженням Нацкомфінпослуг від 09 квітня 2019 року № 538, за якими розмір страхового відшкодування, яке має сплатити ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на його користь, становить 130 000 грн.
Водночас, ОСОБА_1 не була позбавлена можливості надати суду на спростування обсягу своєї відповідальності страховий поліс № АО4653459, де, як вона стверджує, встановлені інші ліміти відповідальності страховика, або ж надати будь-які інші договори, в тому числі добровільного страхування її відповідальності на підтвердження того, що вона є неналежним відповідачем у цій справі.
Звертає увагу, що в матеріалах справи наявний договір № 06/04/02 від 06 квітня 2021 року, згідно якого комісіонер реалізує автомобіль «Мерседес-Бенц» д.н.з. НОМЕР_2 , покупцю за ціною 70 000 грн, яка є дійсною ринковою вартістю залишків автомобіля після ДТП - максимальною ціною, яку запропонували йому і єдиними коштами, які він наразі отримав на відшкодування понесених ним збитків. Тому посилання відповідачки на те, що позивач не надав необхідних доказів для вирішення по суті цієї справи є такими, що не відповідають дійсності.
Щодо тверджень апеляційної скарги про те, що позивач не надав доказів звернення до страхової компанії, бо в інакшому разі та мала б провести власну оцінку збитків і саме позивач був зобов`язаний долучити цю оцінку до матеріалів справи, то ОСОБА_2 їх спростовує тим, що 08 квітня 2021 року він звернувся до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.»та надав усі необхідні документи, подання яких передбачається статтею вказаного 35 Закону, в тому числі заяву про виплату страхового відшкодування, проте страхова компанія жодним чином не відреагувала на його звернення. При цьому, оскільки він звернувся до суду в межах законодавчо встановленого строку на подання заяви на страхове відшкодування, у будь-якому разі він виконав свій обов`язок щодо звернення до страховика. Натомість, відповідачка не надала доказів того, що вона зверталася з повідомленням про ДТП до страховика і той виконав взяті на себе зобов`язання, в тому числі й щодо огляду його пошкодженого автомобіля.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 січня 2021 року о 16 год. 55 хв. по вул. Центральній, 97-а у смт. Царичанка Дніпропетровської області ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 , після виявлення перешкоди на дорозі не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем «Мерседес-Бенц» д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_2 та був припаркований на узбіччі дороги, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року у справі № 196/38/21, яка набрала законної сили,  ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.
З метою визначення вартості завданого матеріального збитку позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_3 , який 11 лютого 2021 року провів оцінку транспортного засобу та склав відповідний звіт № 198/03-21 від 29 березня 2021 року, відповідно до якого вартість завданого позивачу матеріального збитку складає 276 706,67 грн, що є ринковою вартістю транспортного засобу Мерседес-Бенц» д.н.з. НОМЕР_2 , до ДТП. Вартість складання звіту становить 2 500 грн.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу ««Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО4653459.
06 квітня 2021 року між ОСОБА_2 як комітентом, ТОВ «Контракт-Авто» як комісіонером та ОСОБА_4 як покупцем укладено договір комісії на продаж № 06/04/02, за умовами якого належний позивачу автомобіль «Мерседес-Бенц» д.н.з. НОМЕР_2 , було продано за ціною 70 000 грн, що також підтверджується актом технічного стану та прийому-передачі транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер від 06 квітня 2021 року.
З пояснень позивача суд встановив, що 08 квітня 2021 року він звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, однак на момент розгляду справи шкода, завдана позивачу у зв`язку із пошкодженням його транспортного засобу, відшкодована не була, оскільки доказів на спростування вказаної обставини матеріали справи не містять.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження протиправних дій відповідачки щодо завдання йому матеріальної шкоди у вигляді ринкової вартості автомобіля до ДТП, розраховуючи розмір завданих позивачу збитків шляхом віднімання вартості автомобіля після ДТП від вартості цього автомобіля до ДТП.
Стягуючи зі страховика заподіювача шкоди суму страхового відшкодування, районний суд входив з того, що матеріали справи не містять страхового полісу, разом із тим керувався пунктом 1 розпорядження Держкомфінпослуг № 566 від 09 липня 2010 року (з урахуванням внесених змін розпорядженням Нацкомфінпослуг № 538 від 09 квітня 2019року), яким установлено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування, укладеними після набрання чинності цим розпорядженням, зокрема, за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 130 000 грн на одного потерпілого.
Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності, в тому числі на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17 послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Водночас відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
За положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.
З огляду на вказане, стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.
Колегія суддів звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.
При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). 
Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.
Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).
Відтак, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі статті 1194 ЦК України постановляє стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У частині третій статті 12, частинах першій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, зокрема статтею 1166 ЦК України.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на позивача покладено обов`язок доведення наявності шкоди та її розміру.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).
Згідно із статтею 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
У пункті 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 
Статтею 28 Закону № 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. 
Згідно зі статтею 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.
Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки та відповідають за завдану шкоду.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2021 року у справі № 204/5314/18 (провадження № 61-17280св20), від 02 грудня 2021 року у справі № 753/17190/18 (провадження № 61-4879св 21).
У справі, яка переглядається, встановлено, що ремонт належного позивачу автомобіля вважається економічно необґрунтованим, оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує його ринкову вартість на момент ДТП, а відтак розмір завданого позивачу матеріального збитку має становити різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП.
Задовольняючи позов в частині відшкодування позивачу майнової шкоди за рахунок винуватця ДТП, суд першої інстанції врахував, що відчуживши автомобіль «Мерседес-Бенц»,  ОСОБА_2 фактично отримав компенсацію частини його реальної вартості і ця сума вирахувана із загальної суми майнової шкоди.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновками суду в тому, що вартістьтранспортного засобу після ДТП визначається вартістю його продажу.
Позивач помилково ототожнював ціну продажу автомобіля, вказану у договорі комісії на продаж, із реальною вартістю автомобіля після ДТП, оскільки ціна у договорі це довільно, тобто на власний розсуд та погодженням сторін визначена ціна купівлі автомобіля, яка не являється належним доказом його вартості після ДТП.
Крім того, наданий позивачем договір комісії на продаж № 06/04/02 від 06 квітня 2021 року, укладений у простій письмовій формі, не є договором купівлі-продажу транспортного засобу в розумінні положень статей 210, 655 ЦК України та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 у відповідній редакції.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлений Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика).
Відповідно до пунктів 7.17, 7.18, 7.20 Методики якщо вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників розукомплектованого або аварійно пошкодженого КТЗ, перевищує його ринкову вартість без зазначених пошкоджень, то ринкова вартість такого КТЗ не розраховується. Відновлення такого КТЗ за принципом внеску є економічно недоцільним. У цьому випадку може бути визначена вартість утилізації КТЗ. Вартість утилізації КТЗ визначається як сума ринкової вартості технічно справних складників та вартості металобрухту складників, які залишилися, або із застосуванням методу питомої ваги окремої складової КТЗ від ринкової вартості КТЗ. Вартість технічно справних складників визначається на підставі результатів їх діагностування на спеціалізованому для даної моделі КТЗ підприємстві автосервісу, а у разі необхідності - дефектування.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 198/03-21 від 29 березня 2021 року на дослідження було поставлене також питання під номером три щодо вартості з урахуванням пошкоджень після ДТП автомобіля «Мерседес-Бенц» д.н.з.  НОМЕР_2 . Однак відповіді на поставлене питання оцінювачем надано не було.
Отже, вартість автомобіля, яка вказана у договорі комісії на продаж не є визначеною у встановленому законом порядку вартістю автомобіля після ДТП, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується із доводами відповідачки щодо неможливості врахування ціни автомобіля у цьому договорі як реальної вартості автомобіля після ДТП.
Аналогічна правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 09 лютого 2023 року в справі № 369/7115/20 (провадження № 61-4877св22), в якій судами також вирішувалось питання можливості врахування для стягнення із заподіювача шкоди вартості автомобіля після ДТП, яка визначена в договорі купівлі-продажу цього автомобіля за відсутності такого визначення при проведенні оцінки вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Таким чином задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 76 706,67 грн, виходячи із вартості автомобіля, без врахування залишкової вартості пошкодженого транспортного засобу, і одночасне залишення у власності позивача цього автомобіля або його відчуження, не можна визнати законним і обґрунтованим.
Задовольняючи позов та стягуючи з відповідачки різницю між сумою, зазначеною у звіті про оцінку вартості матеріального збитку, і стягнутою з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на користь ОСОБА_2 сумою страхового відшкодування у розмірі 130 000 грн, суд першої інстанції не встановив всіх обставин, що мали значення для правильного визначення розміру завданої позивачу шкоди, а саме вартість залишків працездатних та ліквідних складових автомобіля, який зазнав ушкоджень. Зазначена обставина мала значення у зв`язку з тим, що власнику транспортного засобу, який вважається знищеним, відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП з вирахуванням отриманого (стягнутого) власником такого транспортного засобу страхового відшкодування.
Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що відповідачка не заявляла клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи не можуть бути сприйняті судом апеляційної інстанції, оскільки, як зазначав сам позивач, автомобіль був відчужений як до його звернення до суду, так і до страхової компанії, отже проводити експертизу залишків пошкодженого транспортного засобу неможливо внаслідок його відсутності. Водночас саме на позивача у деліктних правовідносинах покладено обов`язок доведення наявності шкоди та її розміру.
З огляду на викладені обставини справи та відсутність належних і допустимих доказів вартості пошкодженого автомобіля «Мерседес-Бенц» д.н.з. НОМЕР_2 , після ДТП, що, відповідно, унеможливлює встановлення різниці між його вартістю до та після ДТП, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих внаслідок ДТП.
Крім того, матеріали справи не містять доказів сплати ОСОБА_2 на користь СОД ФОП ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 2 500 грн за проведення оцінки вартості матеріального збитку, тому позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, розглядаючи зазначений позов в частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків та витрат на проведення оцінки вартості збитків, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив заочне рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Разом із тим, заявлені вимоги апеляційної скарги щодо ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 у повному обсязізадоволенню не підлягають, оскільки заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 рокуне переглядалось за заявою іншого відповідача ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.»у порядку, визначеному статтями 284, 287 ЦПК України, апеляційна скарги подана лише одним із відповідачів -  ОСОБА_1 , яка пройшла відповідну процедуру перегляду заочного рішення, лише у власних інтересах і в матеріалах справи відсутні відомості, що вона уповноважена у встановлених законом чи договором випадках представляти інтереси відповідача ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» у межах даної справи.
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частинах першій, другій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та/або касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 пред`явив вимоги майнового характеру до двох відповідачів на загальну суму (ціну позову) 209 206,67 грн. 
В частині стягнення з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» суми страхового відшкодування у розмірі 130 000 грн рішення місцевого суду підлягає залишенню без змін за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , тоді як суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в стягненні з останньої на користь  ОСОБА_2 різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 76 706,67 грн та витрат на проведення оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 2 500 грн, що становить 37,86 % від ціни позову.
За наведених обставин та відповідно до вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 6 214 грн (10 000 грн х 62,14 %) та 1 300,02 грн (2 092,08 грн х 62,14 %) сплаченого судового збору за подання позовної заяви.
Натомість, оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків та витрат на проведення оцінки вартості збитківз ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, то пропорційно до розміру задоволених вимог відповідачки з позивача на її користь стягуються 1 188,09 грн (3 138,12 грн х 37,86 %) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків та витрат на проведення оцінки вартості збитків скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В іншій частині заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року залишити без змін.
Змінити у справі розподіл судових витрат, понесених  ОСОБА_2  в суді першої інстанції.
Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.»на користь ОСОБА_2 6 214,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1 300,02 грн сплаченого судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 188,09 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній