П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
01 березня 2024 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 760/10498/21
Провадження: № 22-ц/824/4895/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Крушенівського Романа Олексійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово - кредитний супермаркет»,
на рішення Солом`янського районного суду міста м.Києва від 21 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Зуєвич Л.Л.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості,
 
у с т а н о в и в:
 
У квітні 2021 року ТОВ «Фінансово - кредитний супермаркет» звернулось до суду із  вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.02.2018 між ТОВ «ФКС» та  ОСОБА_2 було укладено договір № 1890491 про надання кредиту, на підставі якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 40 000,00 грн для власних потреб зі сплатою відсотків у розмірі 28% річних та строком виконання до 13.02.2021 року.Крім цього, відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту за обслуговування кредитної заборгованості, зазначену у п.2.5 договору кредиту, а також згідно п. 2.6. договору сплачувати проценти, суму кредиту та інші платежі щомісячно, ануїтетними платежами у розмірі та в період, встановленими у додатку №1 до цього договору з 01 по 15 числа місяця наступного за звітним, починаючи з 01.03.2018року, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.
Однак, ОСОБА_1 належним чином взяті на себе зобов`язання не виконуваву зв`язку з чим у нього станом на 01.03.2021року утворилася заборгованість у сумі 163 051,92 грн,з яких: 40 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 34 062,88 грн - заборгованість по відсотках; 59 200,00 грн - заборгованість по комісійній винагороді;11 700,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями;12 423,19 - інфляційні втрати; 5 665,85 - 3 % річних.
Рішенням Солом`янського районного суду міста м.Києва від 21 лютого  2023 року     в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Крушенівський Р.О. в інтересах ТОВ «Фінансово - кредитний супермаркет» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема, копіі договору про надання коштів у позику № 1890491 від 14.02.2018 року та додатків до нього,  розрахунку заборгованості,  а також платіжного доручення № 4558. Вказані докази підтверджують факт видачі кредиту та узгодження між сторонами істотних умов договору кредиту. Також вказав, що позивач в силу закону позбавлений можливості отримати та надати суду виписку з карткового рахунку відповідача, відкритого в АТ КБ «Приватбанк», оскільки це є банківською таємницею 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Як убачається із матеріалів справи, 14.02.2018 між ТОВ «ФКС» та ОСОБА_1 було укладено договір № 1890491 про надання кредиту, на підставі якого кредитор надав позивальнику грошові кошти в сумі 40 000 грн  для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника або іншого отримувача, зазначений в додатку № 2, який є невід`ємною частиною цього договору, а позичальник зобов`язується своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 28,00 % річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно цього договору.
Відповідно до п. 1.2 - 1.4 кредитного договору дата перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у додатку № 2 є датою укладення цього договору. Дата остаточного повернення кредиту до 13.02.2021року. Платежі з повернення кредиту здійснюються згідно додатку № 1, який є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно п. 2.5. кредитного договору позичальник за обслуговування кредитної заборгованості сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену в п. 1.1. договору кредиту.
Згідно п. 2.6 кредитного договору сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно, ануїтентними платежами в розмірі та в період встановленим у додатку №1 цього договору з 01 по 15 число кожного місяця наступного за звітним, починаючи з 01.03.2018 року, а також в день повернення заборгованості за кредитом у повній сумі.
За змістом п. 2.7 кредитного договору за надання кредиту позичальник сплачує комісію 3% від суми кредиту, встановленої в п 1.1 договору.
Відповідно до п. 4.9 кредитного договору позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 200 грн. 00 коп. за перший прострочений платіж та 500 грн. 00 коп. за кожний наступний прострочений поспіль платіж.
Заявою, яка є додатком № 2 до кредитного договору, ОСОБА_1 просив перерахувати належну йому суму кредиту після утримання комісії, а саме  38 800 грн на реквізити банківського рахунку (№ картки  НОМЕР_1 , банк «Приватбанк»).
Платіжним дорученням № 48042 від 14.02.2018 рокуТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» перерахувало ОСОБА_1  38 800 грн. Призначення платежу - перерахування коштів, видача кредиту згідно кредитного договору № 1890491 від 14.02.2018 року, № картки НОМЕР_1 .
Згідно розрахунку заборгованості, станом на 01.03.2021 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у сумі 163 051,92 грн з яких: 40 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 34 062,88 грн - заборгованість по відсотках; 59 200,00 грн - заборгованість по комісійній винагороді; 11 700,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями; 12 423,19 - інфляційні втрати; 5 665,85 - 3 % річних .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції  виходив із того, що сам по собі розрахунок заборгованості не може свідчити про наявність такої заборгованості, окрім того, розрахунок заборгованості не є первинним документом, що підтверджує розмір заборгованості. Виписок за картковими рахунками відповідача, відкритими у АТ КБ «ПриватБанк,позивачем не надано, а тому позовні  вимоги ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» є необґрунтованими.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги,  колегія суддів відмічає наступне.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором
є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності
та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які
є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов цього Кодексу.
У відповідності до вимог ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 2 статті 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вирішуючи позов, суд першої інстанції послався на правову позицію від 26.10. 2022, висловлену Верховним Судом у справі № 333/5483/20, згідно якої, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Тобто, виписка за картковим рахунком є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем у справі № 333/5483/20, яка переглядалась Верховним Судом, виступав банк, який наділений повноваженнями відкривати рахунки та надавати кошти у кредит шляхом перерахування коштів на відкриті у цьому банку рахунки.
В той же час, позивачем у справі, яка переглядається, є Товариство з обмеженою відповідальність «Фінансово-кредитний супермаркет», яке є фінансовою компанією, яка має право на надання фінансових послуг, а саме: надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, та не наділена повноваженнями в силу закону відкривати своїм клієнтам особові рахунки.
Згідно ст. 29 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», фінансова компанія - це фінансова установа, яка на підставі відповідної ліцензії має право здійснювати діяльність з надання одного або декількох з таких видів фінансових послуг: 1) надання коштів та банківських металів у кредит; 2) надання гарантій; 3) факторинг; 4) фінансовий лізинг; 5) торгівля валютними цінностями; 6) фінансові платіжні послуги з переказу коштів без відкриття рахунку та/або із здійснення еквайрингу платіжних інструментів.
Фінансова компанія має право надавати фінансову платіжну послугу з переказу коштів без відкриття рахунку та/або із здійснення еквайрингу платіжних інструментів на підставі ліцензії на діяльність фінансової компанії лише за умови, що така фінансова послуга поєднується з іншими видами фінансових послуг, передбаченими пунктами 1-5 частини першої цієї статті.
Відповідно до частини першої статті 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.
Згідно зі статтею 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України.
Пунктом 2 частини першої статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками, зокрема, за рішенням суду.
З огляду на викладене, правова позиція, висловлена Верховним Судом від 26.10. 2022 у справі № 333/5483/20, не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки позивач в силу закону позбавлений права отримати та надати суду виписку з карткового рахунку відповідача, відкритого в АТ КБ «Приватбанк». 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач подав до суду копії договору кредиту від 14.02.2018 року з додатками, заяву відповідача про перерахування кредитних коштів, та платіжне доручення про таке перерахування.  
Суд першої інстанції не звернув уваги на надане позивачем платіжне доручення №  42042 від 14.02.2018 року про перерахування на картковий рахунок відповідача кредитних коштів.  
Згідно Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. N 22, у редакції чинній на день здійснення позивачем перерахування кредитних коштів, позивачем, платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача;
Платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.
Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), ідентифікаційний номер платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), ідентифікаційний код (номер) отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника".
Надане позивачем платіжне доручення, засвідчене підписом відповідальної особи та відбитком штампа банку, а також містить усі встановлені Інструкцією реквізити, а тому є належним доказом на підтвердження факту перерахування з рахунку  позивача, відкритого в АТ «ОТБ Банк», на рахунок відповідача, відкритий в АТ КБ «Приватбанк», кредитних коштів.
Також, колегія суддів відмічає, що розрахунок заборгованості є чітким, повним та розгорнутим по окремим категоріям. Даних на його спростування матеріали справи не містять.
Слід відмітити і те, що відповідач своїм підписом у п. 1.2 договору про надання коштів у позику № 1890491 від 14.02.2018 року, засвідчив що датою перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний у додатку № 2, є датою укладення цього договору.
Наведені вище докази у своїй сукупності підтверджують факт укладення договору та отримання відповідачем від позивача грошових коштів у позику.  
Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в цьому випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. 
Суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим позивачем доказам, а також неправильно застосував правові висновки Верховного Суд,  а тому дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем позовних вимог.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за  договором про надання коштів у позику № 1890491 від 14.02.2018 року у розмірі 163 051,92 грн. 
Згідно п. 3 ч. 3 ст.  376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
За наведених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням  нового судового рішення про задоволення позову.
Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Як убачається із матеріалів справи, за подання до суду позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 2445,78 грн., а  за подання апеляційної скарги 3668,67 грн.
Отже, з   ОСОБА_1 на користь банку підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 6114, 45грн.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Крушенівського Романа Олексійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово - кредитний супермаркет» задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду міста м. Києва від 21 лютого  2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1  (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово - кредитний супермаркет» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Лейпцизька, 16, ЄДРПОУ 38604217) заборгованість за  договором про надання коштів у позику № 1890491 від 14.02.2018 року у розмірі 163 051,92 (сто шістдесят три тисячі п`ятдесят одна) грн 92 коп, з яких: 40 000грн тіло кредиту; 34 062,88 грн -відсотки;59 200 грн - комісії; 11 700,00 грн -штрафниі санкції;12 423,19 - інфляційні втрати; 5 665,85 - 3 % річних.
Стягнути з  ОСОБА_1   (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово - кредитний супермаркет» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Лейпцизька, 16, ЄДРПОУ 38604217) витрати по сплаті судового збору у розмірі 6114,15 (шість тисяч сто чотирнадцять) грн 15 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                     Т. О. Невідома

Судді                                                                                                В. А. Нежура

                                                                                                          В. В. Соколова