ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2024 року          м.Дніпро         Справа №  908/2289/23
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідача),
суддів: Паруснікова Ю.Б. Іванова О.Г.
секретар судового засідання Зелецький Р.Р.
представники сторін у судове засідання не з`явились
розглянувши  апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Електротрейдінг Груп” на ухвалу господарського суду Запорізької області від 30.10.2023 року (в частині визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Синай 10”, повний текст ухвали складено 09.11.2023 року, суддя Черкаський В.) у справі №908/2289/23
за заявою Публічного акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго”, м.Запоріжжя
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго”, м.Запоріжжя 
про банкрутство,-
 
ВСТАНОВИВ:

          Публічне акціонерне товариство “Запоріжжяобленерго” звернулось до господарського суду Запорізької області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго”.
          Ухвалою господарського суду Запорізької області від 26.07.2023 року, зокрема, відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго”; визнано грошові вимоги ПАТ “Запоріжжяобленерго”  до боржника у розмірі 8 500 382 грн 74 коп. основного боргу, 20 645 грн 85 коп. пені; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Острика Сергія Юрійовича.
           31.07.2023року на офіційному веб-сайті Верховного Суду за №71105 опубліковано оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго”.
          Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.10.2023 року у даній справі, зокрема, визнано вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Синай 10” у розмірі 286 666 грн 67 коп. основного боргу; зобов`язано розпорядника майна включити вимоги заявника до реєстру вимог кредиторів у відповідності до вимог  Кодексу України з процедур банкрутства.
          Ухвала місцевого господарського суду мотивована посиланням на порушення боржником обов`язку щодо дотримання порядку складання та реєстрації податкових накладних в ЄРПН, що призвело до позбавлення ТОВ “Синай 10” права на податковий кредит, внаслідок чого заявнику були завдані збитки на суму неотриманого податкового кредиту.
          Не погодившись із вказаною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю “Електротрейдінг Груп” звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить  ухвалу господарського суду від 30.10.2023 скасувати в частині задоволення судом грошових вимог ТОВ “Синай 10” до боржника в сумі 286 666,67 грн та в частині зобов`язання розпорядника майна включити їх до реєстру вимог кредиторів; прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити ТОВ “Синай 10” у задоволенні грошових вимог до боржника.
          В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає наступні обставини:
- наявні у справі докази свідчать про відсутність між ТОВ “Синай 10” та боржником договору, укладеного у формі єдиного документа, оскільки сторонами не було досягнуто згоди з усіх його істотних умов (зокрема, не досягнуто згоди щодо вартості природного газу, яка є базою оподаткування господарської операції та визначення розміру податкового кредиту);
- заява ТОВ “Синай 10” та матеріали даної справи не містять доказів, що підтверджують наявність листування щодо укладення договору та (або) фіксування його змісту в одному або кількох документах; таким чином, сторони не уклали договір у спрощений спосіб;
- судом порушено норми процесуального права та безпідставно визначено розмір податкового кредиту ТОВ “Синай 10” виходячи з договірної (контрактної) вартості природного газу за договором, який не укладався між сторонами у спрощений спосіб та (або) у формі єдиного документа;
- відсутність доказів укладення договору та доказів, які б свідчили про узгодження між покупцем і продавцем у інший спосіб договірної вартості природного газу (акти ПСГ), робить об`єктивно неможливим визначення боржником бази оподаткування за касовим методом, виходячи з договірної вартості природного газу;
- сам лише факт здійснення грошового переказу ТОВ “Синай 10” на адресу боржника без належної правової підстави (укладеного договору) не може свідчити про виникнення у останнього обов`язку подавати до контролюючого органу декларацію з податку на додану вартість, та не свідчить про виникнення у ТОВ “Синай 10” права на податковий кредит.
          У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю “Синай 10” просить відмовити у її задоволенні.
          В обґрунтування своєї правової позиції Товариство з обмеженою відповідальністю “Синай 10” вказує такі обставини:
- факт здійснення заявником оплати згідно платіжного доручення № 24 від 12.03.2022 на користь ВЕК “Палівенерго” в сумі 1 720 000,00 грн., в тому числі ПДВ 286 666,67 грн з призначенням платежу “сплата за природний газ зг. рахунку на оплату № 1569 від 11.03.2022р. та договору від 11.03.2022р. в т.ч. ПДВ. 286 666,67 грн”, не заперечується ані боржником, ані апелянтом;
- договір купівлі-продажу природного газу було укладено сторонами з використанням електронного цифрового підпису;
- апелянтом не доведено з посиланням на норми чинного законодавства, що вимога ч.1 ст.207 Цивільного кодексу України не може поширюватись на підписання договорів за допомогою електронних цифрових підписів.
          Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, заслухавши пояснення учасників справи перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до преамбули  Кодексу України з процедур банкрутства  цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
          Частиною першою ст.2 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
          Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено:
- кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України  здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; 
- забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника;
- конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника;
- поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство;
- грошове зобов`язання (борг) - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.
          Згідно із ч.14 ст.39 Кодексу України з процедур банкрутства з моменту відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі; пред`явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися у випадку та порядку, передбачених цим Кодексом.
          Частиною першою  статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
          Склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Майнові вимоги кредиторів до боржника мають бути виражені в грошових одиницях і заявлені до господарського суду в порядку, встановленому цією статтею (ч.2 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства).
          Приписами ч.4 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства  унормовано, що для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів. Якщо кредитор заявив вимоги після здійснення розрахунків з іншими кредиторами, то сплачені таким кредиторам кошти поверненню не підлягають.
          Колегія суддів враховує, що заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги повинні підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (висновок про застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі №910/20378/16).
          Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником.                     У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів.
Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України), допустимості (ст.77 Господарського процесуального кодексу України), достовірності (ст.78 Господарського процесуального кодексу України) та вірогідності (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).
          Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство.
          Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог.
          За своєю правовою природою такий предмет спору не є тотожним спору про право, який розглядається у позовному провадженні.
          Предметом розгляду у даному судовому провадженні є грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Синай 10” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго”.
          З матеріалів справи вбачається, що 30.08.2023 року через систему “Електронний суд” Товариство з обмеженою відповідальністю “Синай 10” звернулось до господарського суду Запорізької області з заявою з грошовими вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна Енергетична Компанія “Палівенерго”, в якій просило визнати грошові вимоги у розмірі 286 666,67 грн. 
          Вказана заява обгрунтована тим, що внаслідок бездіяльності боржника, яка виражена у нездійсненні заходів щодо порядку реєстрації податкових накладних, неоскаржені в адміністративному та/або у судовому порядку зупинення/відмову податкового органу в реєстрації подактових накладних, вищезазначені податкові накладні не зареєстровані в ЄРПН, що призвело до позбавлення ТОВ “Синай 10” права на податковий кредит в сумі 286 666,67 грн.  
          Судами встановлено, що 11.03.2022 року між ТОВ “Вільна Енергетична Компанія “Палівенерго” (продавець) та ТОВ “Синай 10”  (покупець) укладено з використанням електронного цифрового підпису договір купівлі-продажу природного газу (надалі - договір), за умовами п.1.1 якого продавець зобов`язався передати в підземних сховищах газу (ПСГ) АТ “Укртрансгаз” у власність покупцю природний газ, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити природний газ на умовах даного договору.
          Згідно з п.1.2. договору період поставки природного газу визначено з 11.03.2022 року по 14.03.2022 року.
          Кількість газу, що підлягає передачі в підземних сховищах газу (ПСГ) АТ “Укртрансгаз” продавцем покупцю за даним договором, складає 50  000,00 куб.м (п.2.1 договору). 
          Відповідно до п.4.1 договору ціна 1000 кубічних метрів природного газу складає 28666,67 грн, крім того ПДВ (20%)- 5  733,33 грн, порядок нарахування якого встановлюється згідно діючого законодавства України. Разом 34 400,00 грн.
          Пунктом 4.2 договору встановлено, що загальна вартість газу, який передається в підземних сховищах газу (ПСГ) АТ “Укртрансгаз” продавцем покупцю згідно цього договору складає 1  433  333,33 грн, крім того ПДВ – 20% - 266  666,67 грн. Разом 1  720  000,00 грн.
          За умовами п.5.1 договору покупець зобов`язується оплатити за природний газ, розрахунок вартості якого визначається згідно п. 4.2. даного договору, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця на умовах попередньої оплати не пізніше дня дати підписання сторонами цього договору, а саме 14.03.2022 року (включно). 
          Моментом оплати вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок продавця (п. 5.2. договору) 
          В платіжних дорученнях покупець повинен обов`язково вказувати призначення платежу: оплата за природний газ згідно номеру та дати договору (п.5.3 договору).
          Товариством з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго” виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю “Синай 10” для сплати рахунок - фактуру №1569 від 11.03.2022 року на суму 1 720 000,00 грн в т.ч. ПДВ. 
          На виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю “Синай 10” було сплачено Товариству з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго” кошти в сумі 1 720 000,00 грн, в тому числі ПДВ 286 666,67 грн, що підтверджується платіжним дорученням №24 від 12.03.2022 року, в якому вказано призначення платежу: “сплата за природний газ зг.рахунку на оплату №1569 від 11.03.2022 року та договору від 11.03.2022 року в т.ч. ПДВ. 286 666,67 грн”.
          Боржник, в свою чергу, поставив ТОВ “Синай 10” природний газ у об`ємі 50000,00 куб.м, що підтверджується листом АТ “Укртрансгаз” №10001ВИХ-23-7975 від 10.10.2023 року.
          Разом з цим, боржником за фактом господарської операції не було складено податкові накладні згідно вимог  ст. 198 Податкового кодексу України. 
          Після відновлення роботи Єдиного реєстру податкових накладних (надалі - ЄРПН) в червні 2022 року заявник звернувся до боржника з проханням виконати встановлені законом обов`язки щодо реєстрації податкових накладних, однак боржником вказане не було здійснено.
          Заявник стверджує, що порушення боржником обов`язку щодо дотримання порядку складання та реєстрації спірних податкових накладних в ЄРПН призвело до позбавлення ТОВ “Синай 10” права на податковий кредит. 
          Із врахуванням безумовного обов`язку щодо оплати податку на додану вартість та неможливості отримати податковий кредит в сумі 286 666, 67 грн, внаслідок бездіяльності боржника, який не зареєстрував відповідні податкові накладні в ЄРПН, заявник був змушений здійснити поповнення власного лицьового рахунку з ПДВ шляхом сплати на відповідний рахунок грошових коштів, що підтверджується платіжним дорученням №34 від 15.07.2022 на суму 390 000,00 грн. Призначення платежу згідно цього платіжного доручення вказано: “поповнення електронного рахунку для сплати ПДВ”.
          В липні-листопаді 2022 року ТОВ “Синай 10” неодноразово зверталось до боржника спочатку із проханням щодо відшкодування завданих збитків, потім щодо пошуку інших способів компромісного рішення проблем, на що останнім було повідомлено про відсутність коштів.
          Станом на дату звернення до суду із вказаною заявою збитки заявника не компенсовані боржником.
          Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
          За змістом положень ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
          Згідно з ч.1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Статтею 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.
          Статтею 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим  збитки  суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під  збитками  розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
          За приписами ч.1 ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
          Відповідальність за завдану шкоду (збитки) може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Водночас доведення наявності таких збитків (шкоди) та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і  збитками,  в силу положень ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено на заявника.
          Підставою для відшкодування збитків відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України є порушення зобов`язання.
          Для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.
           Вирішуючи питання про стягнення збитків, заподіяних неналежним складенням та реєстрацією податкових накладних, суди повинні встановити наявність чи відсутність усіх елементів складу господарського правопорушення.
          Відповідно до п.п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України  податковий кредит - сума,  на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
          За змістом п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. 
          Згідно з п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України  для цілей оподаткування платники податків  зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
          За приписами п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці 1 цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з ЄРПН, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі  якщо платник податку не включив у відповідному  звітному періоді до податкового кредиту суму ПДВ на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в ЄРПН, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування. Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в ЄРПН з порушенням терміну реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в ЄРПН, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, у тому числі для платників податку, які застосовують касовий метод.
          Пунктом 187.1 ст.187 Податкового кодексу України визначено, що  датою виникнення податкових зобов`язань з постачання  товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
          Відповідно до абзацу першого п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
           Пунктом 201.10 ст.201 Податкового кодексу України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою.
          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 року у справі №925/556/21 зазначила, що з 01.01.2015 року Податковий кодекс України не встановлює для платника ПДВ механізм, який би дозволяв йому включити ПДВ за відповідною операцією до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованої його контрагентом у ЄРПН податкової накладної, якщо контрагент за законом мав її зареєструвати. Такий платник ПДВ також не має у податкових відносинах права самостійно спонукати контрагента до здійснення реєстрації, а також не може спонукати контрагента оскаржити незаконні рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, якщо вони були перешкодою у реєстрації податкової накладної у ЄРПН. Водночас саме від того, чи здійснить контрагент всі необхідні дії для реєстрації податкової накладної в ЄРПН, а у випадку незаконної перешкоди з боку контролюючого органу для реєстрації - від того, чи зможе контрагент успішно усунути ці перешкоди, фактично залежить виникнення права такого платника податку на податковий кредит з ПДВ.
          З огляду на це, виникнення права на податковий кредит залежить від реєстрації податкової накладної в ЄРПН, і відсутній механізм, який би дозволяв покупцю включити ПДВ за відповідною операцією до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованої його контрагентом у ЄРПН податкової накладної, якщо контрагент за законом мав її зареєструвати.
          Оскільки саме від продавця, який має визначений законом обов`язок вчинити дії, необхідні для реєстрації податкової накладної в ЄРПН (а також може у необхідних випадках ефективно оскаржити рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, які перешкодили виконати цей обов`язок), залежить реалізація покупцем майнового інтересу, пов`язаного з одержанням права на податковий кредит з ПДВ за наслідками господарської операції, він (продавець) залишається відповідальним перед своїм контрагентом у господарській операції за наслідки невчинення цих дій.
          Таким чином, саме на ТОВ “ВЕК “Паливенерго” (як продавця за договором) покладено обов`язок скласти та зареєструвати в ЄРПН податкові накладні.
          Вказаним зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту (подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №925/17/18).
          Як було зазначено раніше, ТОВ “Синай 10” належним чином та у відповідності до умов договору було виконано свій обов`язок перед боржником щодо попередньої та повної оплати товару. Боржник, в свою чергу, не здійснив реєстрацію в ЄРПН податкових накладних на суму ПДВ,   у зв`язку з чим заявник був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму 286  666,67 грн, тобто кредитор поніс збитки (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.01.2024 у справі №906/267/23).
          Крім того, збитки заявника підтверджуються тим, що він був змушений здійснити поповнення власного лицьового рахунку з ПДВ шляхом сплати на відповідний рахунок грошових коштів, що підтверджується згідно платіжного доручення № 34 від 15.07.2022 на суму 390 000,00 грн, призначення платежу згідно цього платіжного доручення - “поповнення ел. рахунку для сплати ПДВ”. 
          У даному випадку у спірних правовідносинах є прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю боржника щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати податкову накладну та неможливістю включення сум ПДВ до податкового кредиту заявника, а також, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками цієї особи.
          Отже, із встановлених судами обставин справи вбачаються наявними усі елементи складу господарського правопорушення, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльністю боржника завдано заявнику збитки на суму 286  666,67 грн.
          Апеляційний господарський суд відхиляє доводи скаржника про відсутність доказів укладення договору та доказів, які б свідчили про узгодження між покупцем і продавцем у інший спосіб договірної вартості природного газу, та вважає необхідним зазначити наступне:
          За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 
          Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
          Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 Цивільного кодексу України).
          Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
          Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
          Статтею 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
          Частиною 1 ст.207 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору від 11.03.2022року) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
           За положеннями ч.ч.2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
           Згідно з ч.1 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
          Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
          Згідно з ч.1,2 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
          Договір купівлі-продажу природного газу від 11.03.2022 року підписаний сторонами шляхом накладення електронного цифрового підпису, що підтверджується наданими кредитором доказами. 
          Станом на момент підписання цього договору сторонами були погоджені всі істотні умови, предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за договором відповідно до вимог ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України. 
Отже, договір купівлі-продажу природного газу від 11.03.2022 є укладеним між сторонами.
            Крім того, за результатом дослідження наявних в матеріалах справи доказів та аналізу встановлених під час розгляду цієї справи обставин, суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржником не надано жодного доказу та не наведено переконливих доводів, які б ставили під сумнів реальність здійсненої господарської операції ТОВ “Синай 10” з ТОВ “ВЕК “Паливенерго”. 
          З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала господарського суду постановлена при повному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для її скасування відсутні.  
          Доводи скаржника не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та спростовуються викладеними вище висновками суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
          Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
          Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -
ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
          Ухвалу господарського суду Запорізької області від 30.10.2023 (в частині визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Сінай 10”) у справі №908/2289/23 залишити без змін.
          Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

          Постанова складена у повному обсязі року 28.03.2024 року.

          Головуючий суддя                                                              Т.А. Верхогляд

          Суддя                                                                                  О.Г.Іванов

          Суддя                                                                                  Ю.Б.Парусніков