ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2024 року
м. Київ
справа № 398/4608/19
провадження № 51-2265 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 січня 2023 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 12019120070002076 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 309 КК із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вказаним вироком також вирішено питання щодо запобіжного заходу, судових витрат та долі речових доказів.
Відповідно до вироку ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 04 вересня 2019 року приблизно о 11:45, перебуваючи поряд з будинком АДРЕСА_2 , на велосипеді наздогнав малолітню потерпілу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка йшла у напрямку вул. Санітарної, та реалізуючи виниклий умисел на вчинення розпусних дій, схопив останню за руку, силою розвернув до себе, оголив та продемонстрував свій статевий орган, після чого потерпіла ОСОБА_8 вирвалася та втекла.
За встановлених фактичних обставин дії ОСОБА_6 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 2 ст. 156 КК, як розпусні дії щодо малолітньої особи.
Крім того, 27 вересня 2019 року приблизно о 15:15, перебуваючи поряд з загальноосвітнім закладом І-ІІІ ступенів № 2 імені Максима Горького, що на вул. Святомиколаївській у м. Олександрія Кіровоградської області, помітив неповнолітню потерпілу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та реалізуючи виниклий умисел на задоволення статевої пристрасті, на велосипеді обігнав її, зупинився біля будинку АДРЕСА_5, дочекавшись ОСОБА_9 , яка проходила повз нього, схопив за руку та повалив на спину, оголив та продемонстрував свій статевий орган, після чого почав знімати з неповнолітньої ОСОБА_9 куртку. Усвідомлюючи намір ОСОБА_6 , потерпіла ОСОБА_9 піднялася та вдарила його ногою в пах, після чого побігла у напрямку недіючого закладу освіти І-ІІІ ступенів № 4, що на вул. Івана Чиркіна, 6. Прагнучи довести свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_6 на велосипеді обігнав потерпілу та зупинився біля воріт недіючого закладу освіти, знову оголив свій статевий орган і почав чекати на потерпілу ОСОБА_9 . Розуміючи реальні наміри ОСОБА_6 , потерпіла забігла до приміщення недіючого навчального закладу, повідомила технічного працівника про вказані події, а у подальшому викликала працівників поліції. Розуміючи, що його дії можуть бути викриті, ОСОБА_6 покинув місце події, не довівши свій злочинний умисле до кінця з причин, що не залежали від його волі.
За встановлених фактичних обставин дії ОСОБА_6 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152 КК, як незакінчений замах на зґвалтування неповнолітньої особи, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій без добровільної згоди потерпілої особи.
Крім того, у 2019 році, точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_6 , діючи умисно, зірвав гілки рослин коноплі, які росли за місцем його проживання (на той час), що на АДРЕСА_3 , переніс їх до житлового будинку, де висушив та подрібнив, чим незаконно придбав, виготовив та зберігав для власного вживання без мети збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс. У подальшому, 09 жовтня 2019 року в ході проведення обшуку у період часу з 01:17 по 02:55 з вказаного житлового будинку було вилучено: згорток з пластичною масою коричневого кольору, а також пластикову пляшку з нашаруванням особливо небезпечного наркотичного засобу - екстракту канабісу, маса якого у перерахунку на суху речовину складала 9,92 г та 1,3327 г відповідно; 7 та 4 паперових згортків з особливо небезпечним наркотичним засобом - канабіс, маса якого у перерахунку на суху речовину складала 8,434 г; та рослини, які відповідно до висновку експерта є канабісом, маса якого у перерахунку на суху речовину складала 782,02 г.
За встановлених фактичних обставин дії ОСОБА_6 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 2 ст. 309 КК, як незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту у великих розмірах.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25 січня 2023 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 задоволено частково.
Вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року змінено, та включено інформацію про ОСОБА_6 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати та закрити провадження у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_6 складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст.152 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що потерпіла ОСОБА_8 не прибула у судове засідання, показання давала в режимі відеоконференції та надиктовані її законним представником, а самі показання відрізнялися від наданих нею на досудовому розслідуванні. Під час проведення слідчого експерименту запис не повністю відображає пояснення потерпілої, та які було погано чутно. Крім того, під час впізнання, а також у судовому засіданні потерпіла не вказала на характерні ознаки, за якими вона впізнала ОСОБА_6 . Стверджує, що вина ОСОБА_6 по епізоду обвинувачення за ч. 2 ст. 156 КК не доведена та являється наклепом.
Зазначає, що по епізоду обвинувачення за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152 КК у діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину, через відсутність доказів його винуватості. Стверджує, що слідчі експерименти за участю потерпілої ОСОБА_9 є неналежними та недопустимими доказами, оскільки є нечіткими та неточними, а якість запису слідчого експерименту є поганою. Наголошує, що обвинувачення ґрунтується лише на показаннях потерпілої ОСОБА_9 , яка жодного разу під час судового розгляду не допитувалася, а клопотання сторони захисту про безпосередній допит потерпілих безпідставно відхилено судом.
На переконання захисника, допущені судом порушення також залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, а апеляційний розгляд проведено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
При цьому захисник звертає увагу, що засуджений ОСОБА_6 має дружину та двох малолітніх дітей, раніше не судимий, неофіційно працював на металобазі, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, бажає вести звичайний спосіб життя.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК, й правильність кваліфікації його дій у цій частині у касаційній скарзі захисником не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
У касаційній скарзі захисник вказує про незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням норм процесуального законодавства, оскільки під час судового розгляду не було встановлено доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст.152 КК.
Проте наведені доводи захисника колегія суддів уважає безпідставними.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Як убачається з вироку, обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому дій не визнав та пояснив, що потерпілу ОСОБА_8 взагалі не знає, розпусних дій щодо неї не вчиняв, потерпілу ОСОБА_9 бачив один раз, коли справляв природні потреби, проте не вчиняв щодо неї дій сексуального характеру.
Однак, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152 КК, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Зокрема, стосовно обвинувачення за ч. 2 ст. 156 КК такі висновки суд зробив на підставі показань потерпілої ОСОБА_8 , яка під час судового розгляду в режимі відеоконференції у присутності законного представника та психолога повідомила про обставини вчинення злочину, зазначивши, що 04 вересня 2019 року о 12:00 поверталася додому через парк Шевченка, коли до неї ззаду підійшов чоловік, схопив її за руку, оголив статевий орган, вона вирвалася та побігла, а чоловік зник у невідомому напрямку.
Показання потерпілої підтвердила свідок ОСОБА_11 , яка під час допиту зазначила, що у вересні 2019 року, коли виходила з хвіртки, побачила сусідську дівчину ОСОБА_14, яка бігла з парку дуже кричала та плакала, пояснювала, що її схопив якийсь чоловік та тягнув у глиб парку. Особисто вона побачила чоловіка, який сів на велосипед та поїхав, проте не побачила його обличчя.
Також суд першої інстанції, як на доказ винуватості ОСОБА_6 послався на протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 04 вересня 2019 року, протокол огляду місця події від 04 вересня 2019 року з фототаблицями, відповідно до якого було оглянуто частину парку біля домоволодіння АДРЕСА_4 , протокол пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 09 жовтня 2019 року за участю потерпілої ОСОБА_8 , відповідно до якого потерпіла впізнала ОСОБА_6 , як особу нападника, висновок судово-психіатричної експертизи № 406 від 15 листопада 2019 року потерпілої ОСОБА_8 щодо її емоційного та психологічного стану після події.
Крім того, представник потерпілої ОСОБА_8 - ОСОБА_12 , як відображено у мотивувальній частині вироку, зауважила, що для її дочки вказана подія стала дуже великою психологічною травмою, вона стала знервованою та наляканою.
При цьому колегія суддів не може погодитися з доводами захисника про те, що представник потерпілої надиктовувала потерпілій, що говорити, оскільки під час дослідження звукозапису судового засідання від 31 січня 2022 року встановлено, що потерпіла самостійно розповідала про обставини вчинення злочину щодо неї, та відповідала на уточнюючі запитання учасників судового розгляду.
Що стосується тверджень сторони захисту про те, що показання потерпілої ОСОБА_8 відрізняються від показань, наданих нею під час досудового розслідування, то такі твердження також є недоречними.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. У ч. 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Водночас, оскільки потерпіла ОСОБА_8 була допитана у судовому засіданні безпосередньо, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для врахування її показань, наданих нею під час досудового розслідування.
Надуманими також є доводи захисника про те, що запис слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_8 є неповним, та не чутно, що розповідає потерпіла, оскільки мотивувальна частина вироку не містить посилань, як на доказ винуватості ОСОБА_6 , на протокол слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_8 . Більше того, у матеріалах кримінального провадження взагалі відсутній таких документ, на який вказує захисник у своїй касаційній скарзі.
Окрім іншого, захисник у своїй касаційній скарзі наголошує, що потерпіла ОСОБА_8 не вказала на характерні ознаки, за якими вона впізнала ОСОБА_6 , хоча такі важко не помітити.
Проте такі твердження сторони захисту мають суб`єктивний характер та зводяться до припущень захисника, враховуючи те, що під час проведення впізнання на досудовому розслідуванні, а також безпосередньо у судовому засіданні, хоча і не назвавши конкретних ознак, потерпіла ствердно вказала на ОСОБА_6 , як на особу, яка вчинила розпусні дії щодо неї.
До того ж, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 406 від 15 листопада 2019 року, у потерпілої ОСОБА_8 мала місце психотравматична ситуація, однак вона не схильна неадекватно сприймати ситуацію, або перебільшувати дійсність.
Крім того, місцевий суд також дослідив, проаналізував та зіставив як доказ винуватості ОСОБА_6 по обвинуваченню за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152 КК протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 27 вересня 2019 року, протокол огляду місця події від 27 вересня 2019 року з фототаблицями, відповідно до якого було оглянуто прилеглу територію до житлового будинку АДРЕСА_5 , протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 жовтня 2019 року за участю потерпілої ОСОБА_9 , відповідно до якого потерпіла впізнала ОСОБА_6 , як особу нападника, протоколи слідчих експериментів від 09 жовтня 2019 року та 25 грудня 2019 року за участю потерпілої ОСОБА_9 , протоколи пред`явлення речей для впізнання від 09 жовтня 2019 року, відповідно до яких потерпіла ОСОБА_9 впізнала светр, у якому був нападник, та велосипед, на якому нападник їздив, та які до цього було вилучено у ОСОБА_6 під час обшуку житла, висновок судово-психіатричної експертизи № 394 від 08 листопада 2019 року потерпілої ОСОБА_9 щодо її емоційного та психологічного стану після події.
При цьому не погоджується колегія суддів з доводами сторони захисту про те, що слідчі експерименти за участю потерпілої ОСОБА_9 є неналежними та недопустимими доказами, оскільки є нечіткими та неточними, а якість відеозапису є поганою.
Разом з тим, зміст касаційної скарги не містить посилань, у чому саме полягає неточність відомостей, отриманих під час проведення слідчих експериментів за участю потерпілої ОСОБА_9 , та які саме обставини, на думку захисника, потерпілою вказано неправильно чи неповно.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Як вбачається зі змісту вироку, під час проведення слідчого експерименту від 09 жовтня 2019 року потерпіла ОСОБА_9 на місці показала та пояснила, де вона побачила ОСОБА_6 , як він проїжджав повз неї та схопив за сідницю, потім як він її чекав біля гаража, яким чином оголював свій статевий орган, як тягнув за руку та намагався зняти з неї куртку, яким чином вона завдала йому удару в область паху та побігла. Під час проведення слідчого експерименту від 25 грудня 2019 року потерпіла ОСОБА_9 підтвердила наведені вище обставини та більш детально показала про обставини, які відбувалися біля гаража, та після того, як вона тікала, як ОСОБА_6 її перегнав та чекав біля школи № 4, та як вона зайшла до приміщення школи та попросила про допомогу.
Місцевий суд дійшов висновку, що протоколи слідчих експериментів від 09 жовтня 2019 року та 25 грудня 2019 року відповідають вимогам статей 104, 105 КПК, а самі слідчі дії проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК, а тому поклав такі протоколи як докази в основу обвинувального вироку. При цьому зазначеним протоколам слідчих експериментів місцевий суд надав відповідну правову оцінку з точки зору належності та допустимості в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.
Будь-яких порушень вимог процесуального закону під час дослідження та оцінки протоколів слідчих експериментів не встановлено і колегією суддів.
Водночас, в ході підготовки до касаційного розгляду Судом перевірено додатки до протоколів слідчих експериментів, відеозаписи на яких є належної якості, де зафіксовано обставини, які й відображено у протоколах, та в ході перегляду цих відеозаписів не виникає жодних труднощів у сприйнятті обставин, які фіксувалися під час проведення цих слідчих дій.
Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги захисника в цій частині є безпідставними та такими, які не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152 КК, місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень статей 85, 86, 94 КПК, а в основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.
Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочинів, їх наслідки.
За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 156, КК, а саме як розпусні дії щодо малолітньої особи, та за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152 КК, як незакінчений замах на зґвалтування неповнолітньої особи, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій без добровільної згоди потерпілої особи, є правильною.
Порушень процесуального законодавства в процесі збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, які б давали підстави для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, колегією суддів не встановлено, як і не встановлено підстав для визнання таких доказів недопустимими.
Враховуючи викладене, колегія суддів не може погодитись з доводами касаційної скарги захисника про те, що під час судового розгляду не було встановлено доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій.
Водночас, неспроможними є доводи захисника про те, що ОСОБА_6 свої статеві органи не оголяв, потерпілим не демонстрував, за руки їх не хватав. Такі доводи не можуть бути предметом касаційного розгляду, оскільки з огляду на вимоги ст. 433 КПК суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати достатність обсягу судового розгляду для постановлення остаточного рішення, здійснювати оцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів, вирішувати питання про їх достовірність, встановлювати інші обставини справи, ніж ті, які викладені в судових рішеннях.
Під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
При цьому колегія суддів не може погодитися з доводами захисника про те, що під час розгляду кримінального провадження місцевий суд порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про безпосередній допит потерпілих.
Як вказав у вироку місцевий суд, потерпіла ОСОБА_8 (малолітня на час вчинення злочину) була допитана в режимі відеоконференції у присутності законного представника та психолога з дотримання особливостей статей 226, 354 КПК, в ході її допиту вказала про обставини вчинення злочину щодо неї, та показала на ОСОБА_6 як на особу, яка такий злочин вчинила.
Після цього, як вбачається з матеріалів кримінального провадження потерпіла та її законний представник жодного разу на виклик суду не з`являлися та подали заяви про подальший розгляд кримінального провадження у їх відсутність.
Стосовно потерпілої ОСОБА_9 (неповнолітня на час вчинення замаху на злочин) та її законного представника ОСОБА_13 , то вони також декілька разів подавали заяви про розгляд кримінального провадження у їх відсутність, у подальшому на неодноразові виклики до суду не з`явилися. Крім того, місцевим судом було встановлено, що за повідомленням прокурора потерпіла та її законний представник змінили місце проживання та не бажають повідомляти його суду, оскільки діями ОСОБА_6 було завдано потерпілій ОСОБА_9 психологічної травми, а згадки про обставини злочину можуть негативно вплинути на її стан.
Водночас, як вбачається зі змісту вироку суду, а також із звукозаписів та журналів судових засідань, місцевий суд з метою дотримання принципів доступу до правосуддя, забезпечення права на захист, змагальності сторін продовжував неодноразово викликати потерпілих та їхніх законних представників для участі у судовому розгляді.
У подальшому, враховуючи, що потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на час вчинення злочинних дій не досягли повнолітнього віку, місцевий суд дійшов висновку, що їхній безпосередній допит може негативно вплинути на їх психологічний стан, а тому місцевий суд відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про безпосередній допит потерпілих у залі судового засідання.
За таких обставин колегія суддів не може погодитися з доводами касаційної скарги сторони захисту про здійснення розгляду кримінального провадження за відсутності потерпілих та їх неналежне повідомлення про такий розгляд, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд вжив всіх належних заходів для виклику потерпілих у судове засідання, а потерпілі, будучи обізнаними про судовий розгляд, свідомо не з`являлися на виклики суду, не бажаючи брати участь у судовому розгляді, про що неодноразово вказували у своїх заявах.
Крім того, на переконання захисника, допущені судом порушення також залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, а апеляційний розгляд проведено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з вимогами ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 , у тому числі за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника, ретельно перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді.
Тобто, здійснюючи перевірку доводів апеляційних скарг обвинуваченого та захисника у порядку апеляційної процедури, відповідно до вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд надав таким доводам належну оцінку та з наведенням докладних мотивів обґрунтував прийняте рішення.
На переконання колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
У своїй касаційній скарзі захисник окремо звертає увагу, що засуджений ОСОБА_6 має дружину та двох малолітніх дітей, раніше не судимий, неофіційно працював на металобазі, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, бажає вести звичайний спосіб життя.
Зі змісту вироку та ухвали вбачається, що частина наведених обставин була взята до уваги та врахована судами під час призначення покарання, зокрема, наявність на утриманні дітей, та відсутність судимості в силу ст. 89 КК.
При цьому безпідставними є твердження сторони захисту про позитивні характеристики ОСОБА_6 , оскільки як було встановлено судами попередніх інстанцій останній характеризується посередньо.
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК.
Враховуючи встановлені обставини справи, призначене ОСОБА_6 покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Що стосується інших обставин, таких як наявність постійного місця проживання, бажання вести звичайний спосіб життя, неофіційне працевлаштування, то, на переконання колегії суддів, такі обставини не впливають на правильність призначеного покарання, а тому не бере їх до уваги.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, колегія суддів уважає за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 січня 2023 року - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                              ОСОБА_3