ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/13485/22	Головуючий у 1-й інстанції Марциновська І.В. 	
Провадження № 22-ц/817/212/24 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участі секретаря — Іванюти О.М.
та сторін — позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Головного управління ДФС у Тернопільській області — Олексюка Р.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/13485/22 за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Тернопільській області на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2023 року, ухваленого суддею Марциновською І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління ДФС у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного затримання,

В С Т А Н О В И В:
у жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Держави Україна в особі Головного управління ДФС у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного затримання у сумі 2 000 000 грн. 
В обґрунтування позову посилається на те, що 17.04.2008 слідчим з ОВС слідчого відділу податкової міліції Державної податкової служби у Тернопільській області Юговим С.А. у кримінальній справі № 1681122 до нього незаконно застосовано затримання з позбавленням свободи пересування та позбавленням права на захист. 
Позивач зазначив, що внаслідок незаконного затримання та утримання в приміщенні ДПС у Тернопільський області позивач отримав стрес та психологічну травму. У подальшому він перебував у постійному страху та тривозі від усвідомлення того, що стосовно нього зі сторони працівників правоохоронних органів вчиняється правопорушення, а позивач позбавлений можливості захистити себе та своїх рідних шляхом звернення до правоохоронних органів. Зазначені вище дії працівників органу досудового розслідування викликали у позивача сильні душевні хвилювання від приниження честі та гідності, які не зникли після винесення судом виправдувального вироку, оскільки впродовж 14 років та станом на даний час залишається прихованим факт його незаконного затримання. Внаслідок незаконного затримання позивач був позбавлений права на свободу пересування, зазнав публічного приниження честі та гідності від застосування кайданків під час затримання. Також була завдана шкода діловій репутації позивача, що призвело до того, що більшість знайомих, ділових партнерів почали уникати контактів з позивачем та його рідними.
Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління ДФС у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного затримання задоволено частково.
Стягнуто із Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 1787 грн.
У іншій частині позову відмовлено.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.11.2023 року залишено заяву Головного управління ДФС у Тернопільській області про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.05.2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління ДФС у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного затримання без задоволення.
       В апеляційній скарзі Головне управління ДФС у Тернопільській області просить скасувати заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що на момент затримання 17.04.2008 позивача, службовими особами Головного управління ДФС у Тернопільській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 32014210000000045 щодо ОСОБА_1 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.
Частина 1 ст. 115 КПК України (в редакції, чинній станом на 17.04.2008р) передбачає, що слідчий вправі затримати і допитати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за підставами і в порядку, передбаченими статтями 106, 106-1 і 107 цього Кодексу.
Правомірність затримання ОСОБА_1 судом в даній справі не досліджувалась, проте така інформація досліджувалась судом при розгляді кримінальної справи № 1681122 в межах кримінального провадження № 32014210000000045.
Водночас, згідно інформації, яка міститься у вільному доступів в Єдиному державному реєстрі судових рішення, вбачається, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.08.2020 року у справі № 607/23622/19, стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 300 000 грн заподіяної моральної шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням під вартою під час розгляду кримінальної справи про його обвинувачення за період з 05.08.2013 до 25.01.2014.
Також рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.02.2021 у справі № 607/16567/20 стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 700 000 грн., завданої незаконним повідомленням про підозру за період з 25.04.2008 до 26.12.2017, за виключенням періоду з 05.08.2013 до 25.01.2014.
Крім того, слід звернути увагу, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 14.11.2023 апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 20.06.2023 у справі № 607/12852/22 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління ДФС у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд — змінено, зменшено суму стягнутої моральної шкоди з 200 000 грн до 3573,28 грн. Тобто, вказаною постановою визначено, що позивач має право на відшкодування 3573,28 грн моральної шкоди у відповідності до вимог чинного законодавства за період з 09.04.2008 до 25.04.2008 (16 днів).
Тому, враховуючи наведене Головне управління ДФС у Тернопільській області переконане, що ОСОБА_1 реалізував своє право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування під час кримінальної справи № 1681122, в тому числі і за затримання 17.04.2008.
        ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області у якому зазначив, що доводи викладені в апеляційній скарзі про те, що йому вже відшкодовано моральну шкоду за незаконне затримання, є помилковим, оскільки моральна шкода завдана конкретною незаконною дією — незаконним затриманням, відповідно до правової позиції Верховного Суду, не охоплюється єдиним поняттям завданої шкоди — незаконне перебування під слідством і судом.
       У судовому засіданні представник Головного управління ДФС у Тернопільській області Олексюк Р.З. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.
        ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечив щодо апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. 
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
       Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що 28.03.2008 першим заступником прокурора Тернопільської області порушено кримінальну справу № 1681122 відносно директора ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України. 
01.04.2008 кримінальна справа № 1681122 направлена до СВ ПМ ДПС в Тернопільській області для організації досудового слідства.
17.04.2008 у період з 08 год. 30 хв. до 17 год. 10 хв. позивач ОСОБА_1 в межах розгляду зазначеної кримінальної справи був затриманий органом досудового розслідування, а саме СВ ПМ ДПС у Тернопільській області та утримувався протягом цього часу у приміщенні слідчого відділу ДПС у Тернопільській області за адресою: вул.Білецька, буд 1 в м.Тернополі.
25.04.2008 слідчим з ОВС СВ ПМ ДПС у Тернопільській області Юговим С.А. винесено постанову у кримінальній справі № 1681122 про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.05.2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2017 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною третьою статті 212 КК України за відсутністю події кримінального правопорушення та виправдано. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з метою недопущення подвійного відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_1 органом досудового розслідування внаслідок незаконного затримання, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 має право на компенсацію за завдану моральну шкоду за період з 17.08.2008 до 24.04.2008, тобто за 8 календарних днів. Докази того, що позивач зазнає моральних страждань і після постановлення відносно нього виправдувального вироку, суду не надані. 
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19.
Частиною п`ятою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Чинним законодавством і, зокрема Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за незаконне притягненням особи до кримінальної відповідальності.
Тобто, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, реалізувавши своє право на відшкодування шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», повторно звернувся до суду про відшкодування шкоди за один і той самий період, що законом не передбачено. 
Даний висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17. 
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Результат аналізу Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дає підстави для висновку про те, що право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, за рахунок коштів Державного бюджету України можливе лише у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівник правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян тощо.
Подвійного відшкодування шкоди громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян тощо, за один і той самий період перебування під судом і слідством Законом не передбачено.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 липня 2021 року в справі № 755/5051/17.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , вказував на те, що до нього незаконно було застосовано затримання з позбавленням свободи пересування 17.04.2008 з 08 год. 30 хв. до 17 год. 10 хв. і тому йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 2000000 грн. оскільки впродовж 14 років і на даний час залишається прихованим факт незаконного затримання.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.08.2020 року у справі № 607/23622/19, стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 300 000 грн заподіяної моральної шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням під вартою під час розгляду кримінальної справи про його обвинувачення за період з 05.08.2013 до 25.01.2014.
Також рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.02.2021 у справі № 607/16567/20 стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 700 000 грн., завданої незаконним повідомленням про підозру за період з 25.04.2008 до 26.12.2017, за виключенням періоду з 05.08.2013 до 25.01.2014.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 14.11.2023 апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 20.06.2023 у справі № 607/12852/22 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління ДФС у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд — змінено, зменшено суму стягнутої моральної шкоди з 200 000 грн до 3573,28 грн. 
Вказаною постановою визначено, що позивач ще не реалізував своє право на відшкодування моральної шкоди у відповідності до вимог зазначеного Закону за період з 09.04.2008 до 25.04.2008 (16 днів), то такі вимоги, з урахуванням обґрунтування позивачем обставин спричинення моральної шкоди, наданих ним доказів, характеру і обсягу понесених страждань, вимог розумності, виваженості та справедливості підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача в користь позивача 3573 грн. 28 коп. моральної шкоди, виходячи з розрахунку: (6700 (розмір мінімальної заробітної плати у 2023 р.) /30 (календарних днів у місяці) = 223,33 грн. (розмір відшкодування за кожен день застосування запобіжного заходу) * 16 (кількість днів, за які слід стягнути моральну шкоду). 
Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 реалізував своє право на відшкодування моральної шкоди, в тому числі і затримання 17 квітня 2008 року, завданої незаконними діями органу досудового розслідування під час кримінальної справи № 1681122.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області слід задовольнити, заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління ДФС у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного затримання — відмовити.
Відповідно до частини тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, тому Головному управлінню ДФС у Тернопільській області необхідно компенсувати судовий збір за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за подання апеляційної скарги у розмірі 2680 грн 50 коп. 
Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області задовольнити.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління ДФС у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного затримання, відмовити.

       Компенсувати Головному управлінню ДФС у Тернопільській області сплачений ними судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 2680,50 грн, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст судового рішення виготовлений 14 березня 2024 року.

Головуюча                                                                 Н.М. Храпак

Судді:                                                                         Б.О. Гірський

                                                                                       М.В. Хома