УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2024 року
м. Київ
справа № 757/29843/19-к
провадження № 51-5645ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у  складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_4 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року,
встановив:
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року скасовано постанову слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України від 26 листопада 2018 року, якою встановлено строк для прийняття рішення щодо відновлення досудового розслідування у кримінальному проваджені № 42014000000001025 та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань; а також строк проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ст. 340 та ч. 3 ст. 27 ст. 365 Кримінального кодексу України (далі - КК) та прийняття прокурором одного з передбачених ч. 1 ст. 283 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) процесуальних рішень.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року у відкритті провадження за апеляційною скаргою представника потерпілого - адвоката ОСОБА_4 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 , на вказану вище ухвалу слідчого судді, - відмовлено.
У касаційній скарзі представник потерпілого - адвокат ОСОБА_4 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 порушує питання про перевірку ухвали Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року в касаційному порядку, просить скасувати оскаржене судове рішення та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає, що ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за скаргою на ухвалу слідчого судді, постановлена на підставі ч. 4 ст. 399 КПК в аспекті реалізації приписів ст. 309 цього Кодексу, суперечить загальним засадам кримінального провадження, закріпленим у статтях 7, 9, 24 КПК, порушує право на справедливий суд та доступ до правосуддя, зокрема, щодо забезпечення права на оскарження ухвали слідчого судді, яка не передбачена кримінальним процесуальним законом. При цьому посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Верховного Суду. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані копії судових рішень і матеріалів, колегія суддів виходить з наступного. 
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень, інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Водночас, за приписами ст. 424 КПКухвали слідчого судді оскарженню в касаційному порядку не підлягають, з  огляду на що Верховний Суд не переглядає в касаційному порядку доводи касаційної скарги стосовно незаконності оскарженої в апеляційному порядку ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року.
Верховний Суд вважає нерелевантними посилання представника потерпілого на правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, про які йдеться далі.
У справі № 757/49263/15-к (постанова від 12 жовтня 2017 року Верховний Суд України розглядав правовідносини, де апеляційний суд залишив поза увагою ту обставину, що  положення ч. 4 ст. 399 КПК, якою він керувався, стосуються відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами на судові рішення, які прямо визначені у статтях вказаного Кодексу, тобто на такі рішення, які слідчий суддя, суд має право ухвалювати згідно із законом. Посилаючись на ст. 309 КПК, апеляційний суд проігнорував той факт, що зміст резолютивної частини оскарженої ухвали слідчого судді вказує на відсутність можливості подання заперечень проти цієї ухвали під час підготовчого провадження в суді, тоді як така альтернатива апеляційному оскарженню прямо передбачена в ч. 3 зазначеної статті. Оскільки слідчий суддя прийняв рішення, яке не передбачено КПК, бо не узгоджується з положеннями ст. 304 КПК стосовно його повноважень, суду апеляційної інстанції при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження належало виходити з приписів ст. 9 КПК, яка розкриває принцип законності кримінального провадження та в частині шостій установлює, що коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
У подальшому такий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду (далі - ВП ВС) (постанова від 23 травня 2018 року в справі № 243/6674/17-к), де в контексті захисту прав підозрюваного, гарантованих приписами ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції йдеться про наявність підстав до оскарження ухвали слідчого судді, постановлення якої не передбачено кримінальним процесуальним законом. 
Про те, що суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці законності ухвали слідчого судді у випадках, якщо слідчий суддя постановив рішення не передбачене кримінальним процесуальним законом, оскільки право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі п. 17 ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 24 КПК йдеться й у постанові Великої Палати Верховного суду від 23 травня 2018 року (справа № 237/1459/17).
Аналогічні висновки Верховний Суд робив неодноразово, у тому числі в справах № 757/2200/17-к і № 243/6674/17-к, де слідчий суддя постановляв ухвали щодо питань, процедура вирішення яких слідчим суддею не була передбачена КПК.
Натомість, у цьому кримінальному провадженні стороною захисту скарга була подана в порядку ст. 303 КПК і, відповідно, слідчий суддя постановив ухвалу в межах процедури, яка передбачена кримінальним процесуальним законом. 
Положення статей 28, 114 КПК у їх взаємозв`язку із приписами статей 303 - 307, ч. 5 ст. 219 КПК, недвозначно визначають відповідні повноваження слідчого судді та правові наслідки рішення про скасування постанови про зупинення досудового розслідування. Неможливість оскарження таких рішень в апеляційному порядку безпосередньо виходить з приписів статей 307, 309 цього Кодексу. 
За приписами ст. 114 КПК, для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з  урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження. 
Ця норма кореспондує із положеннями частини 2 ст. 28 КПК, де встановлено загальне правило про те, що проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя, а судового провадження - суд. Водночас підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, відповідно до ч. 6 зазначеної вище статті, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом. Отже, передбачений ч. 2 ст. 28 КПК обов`язок слідчого судді стежити за дотриманням розумного строку при розгляді питань, віднесених до його компетенції, не виключає розгляду клопотань, поданих на підставі ч. 6 ст. 28 КПК, та встановлення для сторін кримінального провадження процесуальних строків відповідно до положень ст. 114 КПК.
З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що слідчий суддя постановив ухвалу не передбачену законом, як не засновані на приписах КПК. Тому, правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду, на які посилається представник потерпілого, не можуть бути застосовані в цій ситуації.
Підстав до відступу від висновку, відображеного у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 757/37346/18-к про те, що ухвали слідчих суддів, постановлені в  порядку статей 28, 114 КПК, не підлягають окремому апеляційному оскарженню відповідно до положень статей 307, 309 цього Кодексу, колегія суддів за доводами касаційної скарги не вбачає.
Крім того, ніщо в нормативних приписах кримінального процесуального закону не вказує на відсутність можливості подання заперечень проти ухвали слідчого судді під час підготовчого провадження в суді відповідно до приписів ч. 3 ст. 309 КПК чи на відсутність повноважень у місцевого суду розглянути такі заперечення на предмет обґрунтованості під час вирішення питання про дотримання органом досудового розслідування приписів ст. 219 КПК. 
В офіційному тлумаченні положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 йдеться про те, що  реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.
При цьому відмова у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з оскарженням судового рішення слідчого судді, окреме оскарження якого під час досудового розслідування кримінальним процесуальним законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя. 
У Рішенні від 13 червня 2019 року № 4-р/2019Конституційний Суд України вказав, що забезпечення права на апеляційний перегляд справи, передбаченого пунктом 8частини другої статті 129 Конституції України, слід розуміти як гарантоване особі право на перегляд її справи в цілому судом апеляційної інстанції; забезпечення права на апеляційний перегляд справи - одна з конституційних засад судочинства - спрямоване на гарантування ефективного судового захисту прав і свобод людини і громадянина з одночасним дотриманням конституційних приписів щодо розумних строків розгляду справи, незалежності судді, обов`язковості судового рішення тощо (абзац тринадцятийпідпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини).
Таким чином, право на апеляційний перегляд справи, передбачене пунктом 8частини другої статті 129 Конституції України, є гарантованим правом на перегляд у суді апеляційної інстанції справи, розглянутої судом першої інстанції по суті. Водночас зазначений конституційний припис не позбавляє законодавця повноваження передбачити можливість апеляційного оскарження будь-якого рішення, що його ухвалює суд під час розгляду справи, але не вирішує її по суті, або встановити обмеження чи заборону на оскарження в апеляційному порядку окремих процесуальних судових рішень, якими справа не вирішується по суті. 
Конституційний Суд України у Рішенні від 8 квітня 2015 року № 3-рп/2015сформулював юридичну позицію, за якою обмеження права на апеляційне оскарження рішення суду не може бути свавільним та несправедливим; таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцієюта законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленим суспільною потребою досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим; у разі обмеження права на оскарження судових рішень законодавець зобов`язаний запровадити таке нормативне регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію права на судовий захист і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Отже, Конституційний Суд України виходить з того, що встановлені обмеження або заборона на оскарження в апеляційному порядку окремих процесуальних судових рішень, якими справа не вирішується по суті, не можуть бути свавільними, а мають застосовуватися з легітимною метою, бути домірними (пропорційними) та обґрунтованими, не повинні порушувати сутність конституційного права особи на судовий захист.
Такі обмеження права на апеляційне оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування встановлені законодавцем в змісті статей 307, 309, 392 КПК. Відповідно до  ч. 3 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у  випадках, передбачених цим Кодексом. Перелік ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, передбачений ч. 3 ст. 307 та частинами 1, 2 ст. 309 КПК. З огляду на імперативний спосіб регулювання кримінальних процесуальних відносин перелік розширеному тлумаченню не підлягає.
Постановлена у цьому провадженні ухвала слідчого судді, якою скасовано постанову слідчого про зупинення досудового розслідування та встановлено процесуальні строки у кримінальному провадженні, в розумінні положень статей 307, 309 КПК, до вказаного переліку не входить.
Нормативне регулювання, визначене положеннями статей 28, 114, 303 - 307, ч. 5 ст. 219 КПК спрямовано на недопущення необґрунтованого затягування досудового розслідування, розгляду питання про наявність обґрунтованих перешкод до його завершення без зупинення, а також на запобігання порушенню розумних строків кримінального провадження, тобто воно застосовується з легітимною метою, обумовлено необхідністю забезпечення раціональної процедури, отже є пропорційним та обґрунтованим.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За таких обставин, наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Посилання представника потерпілого на рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2010 від 27 січня 2010 року, де йдеться про можливість оскарження в апеляційному порядку рішень суду, оскарження яких законом прямо не заборонено, є нерелевантним, оскільки у вищезазначеному рішенні Конституційний Суд України надав офіційне тлумачення положень пункту 18 частини 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України у їх взаємозв`язку з нормами статті 129 Конституції України, тобто норм процесуального закону де застосовується диспозитивний метод правового регулювання. Натомість, кримінальному процесуальному закону притаманний імперативний метод правового регулювання, про що йшлося вище. 
Колегія суддів звертає увагу представника потерпілого, що приписи п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, застосовуються із урахуванням правової позиції Об`єднаної палати ККС ВС в справі № 932/8842/20 (постанова від 13 лютого 2023 року), за якою поняття «злочин проти життя та здоров`я особи», вжите в нормі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, охоплює (включає) своїм змістом не лише злочини, передбачені у розділі II Особливої частини КК, а й інші види злочинів, в  яких об`єктом посягання є життя та здоров`я особи.
Доводи касаційної скарги, які зводяться до тверджень про те, що ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року спонукає сторону обвинувачення до закриття кримінального провадження через обмеження строку досудового розслідування та унеможливлює перехід кримінального провадження у стадію підготовчого провадження, фактично є суб`єктивними припущеннями, які не спираються на юридичні факти і містять обґрунтування із посиланням на відповідні докази.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження. Отже, суддя апеляційного суду, дотримуючись вимог ч. 4 ст. 399 КПК, встановивши, що оскаржена ухвала слідчого судді не підлягає перегляду в апеляційному порядку, спираючись на положення статей 28, 114, 307, 309, ч. 3 ст. 392 КПК, обґрунтовано постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження. Зміст оскарженої ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 372, 419 КПК.
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень та матеріалів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого - адвоката ОСОБА_4 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2023  року про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає, набирає чинності з моменту проголошення.
 
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                               ОСОБА_3