Дата документу 22.03.2024 Справа № 334/6174/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 334/6174/21 Головуючий у І інстанції: Ісаков Д.О.
Провадження № 22-ц/807/229/24                                      Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 березня 2024 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Крилової О.В.,
        Кухаря С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Сердюка Романа Вікторовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 зазначала, що в період з 16.08.2005 до 28.07.2021 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 . Фактичні шлюбні відносини сторін припинились із травня 2009 року. Саме з того часу ОСОБА_2 не бере участі в утриманні сина, який тривалий час перебуває на утриманні матері.
ОСОБА_1 зазначала, що на час подання позову  ОСОБА_3 є студентом денної форми навчання Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, у зв`язку з чим, розмір витрат на його утримання з урахуванням вартості навчання, підручників, проїзду, проживання за місцем навчання падає тягарем тільки на плечі матері
На думку позивача, відповідач зможе щомісячно сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн без погіршення його матеріального стану, адже він не має на утриманні інших осіб.
У добровільному порядку відповідач коштів на утримання дитини не надає, домовленості про участь батька в утриманні сина сторони не досягли, оскільки той уникає будь-якого спілкування з цього приводу.
Посилаючись на означені обставини та положення ст.ст. 180, 184, 199, 200 СК, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до закінчення навчання чи до досягнення ОСОБА_3 двадцятитрьохрічного віку – у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2021 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду - 19.08.2021 до досягнення дитиною повноліття. У подальшому визначено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісяця до закінчення навчання - 30.05.2025. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.05.2023 задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду.
У травні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Сердюка Р.В. подала оновлену позовну заяву про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання (зміна підстав позову), в обґрунтування якої, крім обставин, які зазначені у первісному позові, зазначено, що відповідно до довідки №222 від 01.09.2021 та студентського квитка виданих Національним юридичним університетом імені Ярослава Мудрого Бурка А.В. є студентом першого курсу денної форми навчання міжнародно-правового факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, термін навчання з 01.09.2021 до 30.06.2025. При новому розгляді справи мають бути розглянуті позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 19.08.2021 року (дата подання первісного позову) до 22.05.2022 (дата досягнення повноліття), які за таких обставин, вважає законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в розмірі 1/4 частини щомісячно від усіх видів доходу та заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Оскільки син сторін на час скасування заочного рішення вже досяг повноліття і продовжує навчання, а відповідач проходить службу в ЗСУ, ОСОБА_1 вважала необхідним змінити підставу позову та спосіб присудження аліментів з твердої суми на частку від доходу відповідача.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд: стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 19.08.2021 до 22.05.2022 у розмірі частини від усіх видів доходу та заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 22.05.2023 до закінчення ним навчання, або до досягнення 23-х річного віку у розмірі частини щомісячно, від всіх видів доходу та заробітку відповідача. Також просила стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з 09.05.2023 до закінчення навчання - 30.06.2025, але не більше ніж до досягнення дитиною 23-річного віку за умови продовження навчання. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення у межах суми платежу за один місяць. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Судові витрати вирішено віднести на рахунок держави.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням,  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Сердюка Р.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2023 року в частинах відмови у стягненні аліментів на неповнолітню дитину за період з дня пред`явлення позову до суду – 19.08.2021 до досягнення дитиною повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_2 , в частині відмови у стягненні аліментів на неповнолітню дитину за період з дня набуття повноліття – 22.05.2022 до дати подання оновленої позовної заяви; просить ухвали в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 19.08.2021 до 22.05.2022 щомісячно в розмірі частин від усіх видів доходу та заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку; про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з дати набуття ним повноліття – 22.05.2022 до дати подання оновленої позовної заяви – 09.05.2023 у розмірі частини від усіх видів доходу та заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2023 року просить залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи первісного та оновленого позовів, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Сердюка Р.В. зазначає, що позивач звернулась до суду 19.08.2021 в той час, як сину виповнилося 18 років тільки 22.05.2022. Отже, вона на той час вже пред`явила вимогу про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина до досягнення ним 23-х років.
Відповідно, станом на 22.05.2022, коли син досяг повноліття, вже була пред`явлена вимога (з дати подання первісного позову 19.08.2021) про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, яка була частково задоволена в подальшому скасованим заочним рішенням суду.
Заочне рішення суду, яким були стягнуті аліменти на неповнолітню та повнолітню дитину, було прийняте судом 04.10.2021, тобто, до повноліття дитини. З цього приводу існує усталена судова практика, яка зводиться до того, що суд не може захищати майбутні права. Отже стягнення аліментів на повнолітню дитину, до досягнення нею цього віку, законом не передбачено, і це є підставою для відмови у задоволенні позову. У тому випадку, коли така вимога заявлена до повноліття, але на час її вирішення судом, дитина вже досягла повноліття, то суд не може відмовити у задоволенні позову з посиланням на передчасне подання позову до повноліття. За таких обставин, подання передчасного позову, суд міг би залишити позов без розгляду чи відмовити у відкритті провадження, але якщо на час розгляду справи та винесення рішення суду такі підстави відсутні, слід дійти висновку, що такі вимоги (з дати набуття повноліття), хоча вони і пред`явлені передчасно, є законними і обґрунтованими, саме з дати набуття повноліття.
За твердженням скаржниці, на час прийняття оскаржуваного рішення суду 07.09.2023, первісна позовна вимога про стягнення аліментів на повнолітнього сина вирішена не була, тобто вона залишалася не розглянутою, хоча син вже досяг повноліття.
У додаткових поясненнях, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Сердюка Р.В., пославшись на висновок Верховного Суду, викладений у постанові КЦС ВС від 15.11.2023 у справі № 522/3680/22, стверджує, що провадження у справі за її позовною вимогою про утримання повнолітнього сина було відкрито, воно не закривалось і позов не залишався без розгляду, у зв`язку з чим, її заява від 09.05.2023 не є підставою стягнення аліментів саме з цього часу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Косякова З.М. заперечує проти доводів ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Сердюка Р.В., просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення – без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
За приписами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення предмета та підстав позову є правом позивача.
Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, суд першої інстанції виходив з подання оновленої позовної заяви зі зміною підстав позову 09.05.2023, за визнав за можливе стягнення аліментів відповідно до вимог статей 198, 199 СК України з дати подання оновленого позову до суду до закінчення терміну навчання - 30.06.2025, але не більше ніж до досягнення дитиною 23-річного віку за умови продовження навчання. Так само, відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню дитину, суд першої інстанції взяв до уваги оновлену позовну заяву і дійшов висновку про те, що фактично це буде стягнення аліментів за минулий час, а відтак, з огляду на те, що ОСОБА_1 не зверталась до органів виконавчої служби для виконання заочного рішення від 04.10.2021, вона не надала доказів вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача за минулий час, натомість він надав докази надання допомоги синові упродовж цього періоду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.08.2005 до 28.07.2021. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Батько дитини фактично проживає окремо. 
Відповідно до довідки № 222 від 01.09.2021 та студентського квитка виданих Національним юридичним університетом імені Ярослава Мудрого вбачається, що ОСОБА_3 є студентом першого курсу денної форми навчання міжнародно-правового факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, термін навчання з 01.09.2021 до 30.06.2025.
Станом на 09.05.2023 (дата уточнення позовних вимог позивачем) син сторін досяг повноліття.
ОСОБА_3 потребує матеріальних витрат на його утримання, з урахуванням вартості навчання, вартості підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження та інше.
Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та  статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Положеннями  ч.1 ст.199 СК України передбачено, що  якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.  При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Визначаючи розмір аліментів у конкретній справі, суд має з`ясувати необхідний рівень коштів який є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому має враховуватись стан здоров`я, матеріальне становище дитини, її вік, місцевість де вона проживає, щомісячні потреби, витрати пов`язані з навчанням, відвідування дитиною гуртків, спортивних секцій тощо.
Встановлення цих обставин має суттєве значення у випадках, коли позивач просить стягнути аліменти у розмірі, який перевищує прожитковий мінімум встановлений в державі для дитини відповідного віку. В такому разі позивач, відповідно до ст. 81 ЦПК України, має довести наявність обставин для стягнення аліментів у більш високому (значному) розмірі.
Так, оновлена позовна заява від 09 травня 2023 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання (зі зміною підстав позову) містить посилання на приписи ч. 3 ст. 49 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
У постанові Верховного Суду у справі № 922/404/19 від 09.07.2020 зроблено висновок, що позовом у цивільному процесі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна одночасно підстав і предмету позову не допускається.
Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.
Зверненням до суду з позовною заявою від 09 травня 2023 про стягнення аліментів на неповнолітню і повнолітню дитину одночасно, позивач фактично змінила не тільки підстави позову, а предмет позовних вимог.
Так, звертаючись до суду з первісним позовом, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі, а в позові від 09.05.2023 викладено вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої і повнолітньої дитини в частці від заробітку (доходу) відповідача, що є зміною предмета позову.
Первісний позов заявлено про стягнення аліментів з моменту подання позову до закінчення дитиною навчання - до 30.06.2025, а уточнена заява містить вимогу про стягнення аліментів до закінчення ним навчання, або досягнення 23-річного віку, що також є зміною предмету позову.
Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що у первісному позові заявлено дві вимоги про стягнення аліментів: перша - на утримання неповнолітньої дитини - з дня подання первісного позову до повноліття дитини; друга - на повнолітню дитину, тобто з часу досягнення повноліття і до закінчення навчання чи досягнення 23-ріяного віку.
Проте таке твердження скаржниці спростовується матеріалами справи, оскільки первісна позовна заява  ОСОБА_1  містить одну вимогу - стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, до закінчення навчання чи до досягнення ним 23-річного віку (а.с. 3)
Проте сама скаржниця зазначає, що чинне законодавство не передбачає звернення до суду з вимогами про стягнення аліментів на неповнолітню і повнолітню дитину одночасно, оскільки спірні правовідносини регулюються різними нормами Сімейного кодексу України: ст. 180 СК України та ст. 198, 199 СК України відповідно.
Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», стягнення аліментів на дочку, сина, які досягли повноліття, з підстав, передбачених ст. ст. 198, 199 СК України здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою.
Таким чином, на думку колегії суддів, слушним є висновок суду першої інстанції, що застосування приписів ст. 180 СК України вже є неможливим у цій справі, оскільки станом на дату уточнення позовних вимог позивачем син сторін досяг повноліття.
Доводи апеляційної скарги про те, що на дату прийняття оскаржуваного рішення вимога про стягнення аліментів на повнолітнього сина вирішена не була, тобто лишилась нерозглянутою, суперечить матеріалам справи. Також помилковим є твердження апелянта, що при новому розгляді справи після скасування заочного рішення аліменти на утримання повнолітньої дитини повинні бути стягнуті з 22.05.2022, оскільки позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина позивач уточнила 09.05.2023, та суд першої інстанції встановив фактичну систематичнуучасть батька в утриманні сина шляхом перерахування на банківські картки ОСОБА_4 грошових коштів за період з 21.05.2021 до 15.06.2022, загальна сума яких складає 95846 гривень, взявши до уваги дублікати квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» від 06.04.2023.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Посилання апелянта на визначення розміру заборгованості виключно виконавчою службою під час примусового виконання судового рішення та твердження про вжиття ОСОБА_1 заходів щодо стягнення аліментів не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Заочне рішення суду від 04.10.2021 про стягнення з відповідача аліментів було пред`явлено стягувачем до ВДВС тільки у квітні 2023 року, що свідчить про її незацікавленість у його виконанні. 
Таким чином висновки суду першої інстанції щодо невжиття ОСОБА_1 заходів щодо виконання судового рішення про стягнення аліментів є логічним.
Доводи апеляційної скарги про недоцільність застосування судом ч. 2 ст. 191 СК України, колегія суддів вважає невірними , адже уточнений позов ОСОБА_1 від 09 травня 2023 в розділі «Щодо стягнення аліментів за минулий час» містить посилання саме на цю норму та посилання на необізнаність про майбутнє скасування заочного судового рішення (а.с. 60)
Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів за минулий час, суд першої інстанції правильно виходив із того, що вона не надала належних доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Адже докази на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи відсутні, натомість відповідач надав докази участі в утриманні сина, які позивач не спростувала належними доказами.
Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції не перевірив факту отримання нею грошового переказу від відповідача за квитанціями, колегія суддів не приймає, оскільки вони суперечать принципам змагальності судочинства.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Так, на підтвердження того, що син не отримував коштів, відображених у дублікатах квитанцій позивач жодних доказів суду не надала.
Крім того, колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржниці про застосування висновків, викладених у постанові КЦС ВС від 15.11.2023 у справі № 522/3680/22, оскільки предметом перегляду Верховного суду у цьому конкретному випадку була ухвала суду про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а не відмова у позові у зв`язку зі зміною позовних вимог. 
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі  ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними позовній заяві, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Колегія судді дійшла висновку, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить, її доводи зводяться до переоцінки доказів та не свідчать про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Сердюка Романа Вікторовича слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2023 року - без змін.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Сердюка Романа Вікторовича – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2023 року у цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 22 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: